Валери Лорд
Дуел на страстта

Част 0 от „Сага за Розовата кула“

Превод от немски: Ваня Пенева, 2007

chitanka.info

Глава 1

Кралство Англия, Уитби

юни 1153 година

Мейлис сънуваше с отворени очи. Мастилото съхнеше на перото, което тя държеше между два пръста, докато пред погледа й се разгръщаше впечатляваща панорама.

Просторен морски залив. Пристанище. Хора, които се тълпят на брега в очакване. Поздравления. Весели викове, звук на рогове и звън на десетки камбани се смесват в ликуване, което лети над водата към приближаващия се кораб. Гордата увереност, че принадлежи към онези, които са очаквани в пристанището, за момент едва не взриви сърцето й. После започнаха въпросите.

Какво я очакваше на сушата? Кой я очакваше?

Дали той стоеше там, между рицарите на краля? Дали изпитателният поглед на сивите очи се бе устремил към платната, които носеха герба на новия му господар? Подозираше ли, че тя го придружава? Неверницата? Предателката? Жената, която бе потвърдила всичките му предразсъдъци за нейния пол!

— Мейлис! Мейлис!

Гласът се приближи. Виковете я изтръгнаха немилостиво от съня наяве. Мейлис подскочи и забрави перото в ръката си. То падна върху пергамента, но от засъхналото мастило се отрониха само няколко капчици.

Глупачка! Пак ще се наложи да стържеш мастилени петна от пергамента. Толкова ли не можеш да внимаваш? — укори се сърдито тя.

Ала когато се вгледа внимателно, откри вместо очакваните пръски само няколко сухи мастилени прашинки. Спокойно можеше да ги издуха заедно с неприятните фрагменти от мечтанията си. Каква смешна илюзия. Никой нямаше да бие камбаните и да избухне в ликуване само защото тя идва.

В този момент сестра Робърта отвори с трясък вратата и влезе при нея с развени краища на бялото боне и важно изражение. Намираха се в скрипториума на манастира на набожните жени в Уитби.

— Слава на Иисус Христос — поздрави меко Мейлис, преди другата да е успяла да отвори уста. Едновременно с това вдигна въпросително вежди, защото не беше обичайно да се втурват така в стаята за писане. Жестът, за които самата тя не подозираше колко горд и заедно с това плашещ изглежда, бе достатъчен. Сестра Роберта се обърка и забрави грижливо подготвената си реч.

— Майката игуменка ме изпраща… заради мъжа. Трябва веднага да дойдеш. Чакат те в стаята за посетители. Става въпрос за теб.

— Какъв мъж?

— Майката игуменка ще ти каже. Хайде, ела. Остави писането. Тя каза да не се бавиш.

Мейлис послушно затвори мастилницата и остави засъхналото перо при другите. Трескаво зачервеното лице на Роберта, ръцете, които нервно мачкаше под престилката, и очевидното й вълнение събудиха любопитството й. Откакто беше в манастира, не бе дошъл нито един посетител, камо ли пък мъж. Монахините в Уитби живееха в свят, в който имаше само жени.

През 870 година св. Хилда бе основала манастира за мъже и жени, но откакто се присъединиха към ордена на бенедиктинците, влиянието на монахините намаля в същата степен, в каквато нарасна влиянието на монасите от голямото абатство. Майка Магдалена, наследницата на починалата абатиса, беше честолюбива и планираше да промени статуквото. Под нейно ръководство само за няколко месеца бяха настъпили доста промени.

Мейлис, единствената в малкия манастир, която умееше да пише, беше по-осведомена от другите сестри за намеренията й. Всички писма на майка Магдалена до епископа бяха написани с нейния красив, гладък почерк. Знаеше също, че игуменката все още не е получила отговор. Може би посетителят идваше от страна на епископа? Защо негово преосвещенство отказваше да разшири манастира и да разреши приемането на повече послушнички?

Мейлис нямаше намерение да разпитва сестра Роберта. Само я последва мълчаливо до стаята за посетители, разположена в близост до покоите на абатисата и толкова рядко използвана, че почти бяха забравили за съществуването й. Докато вървеше, младата жена приглади послушническата си одежда и премести панделката на десния ръкав, за да не личи мастиленото петно на ръба. Майката игуменка държеше много на безупречна чистота.

— Ето я и сестра Мейлис, достопочтена майко — обяви Роберта.

— Сестра Мейлис? — отговори дрезгав мъжки глас вместо абатисата. — Направили сте я монахиня? Нямате право! Беше ви поверена само временно.

Мейлис видя как лицето на достопочтената майка се намръщи още повече, отколкото и без това беше. Без да поздрави, тя влезе в помещението със сводест таван, чиито варосани стени оставаха хладни и в най-горещите летни дни. Пред високия прозорец стоеше мъж в ризница и рицарска наметка, с високи ботуши, въоръжен с нож и къс меч. Стоманеносивата, късо подрязана брада и черната превръзка върху лявото око събудиха в сърцето й далечен неприятен спомен.

— Чичо?

Когато видя чичо си за последен път, беше осемгодишна. Именно той я доведе при монахините в Уитби. Дете без майка, което отчаяно копнееше за топлина и обич и не можеше да разбере защо трябва да напусне дома си. Да го види точно сега — това събуди най-лошите й опасения. Предполагаше, че вкъщи, в Бърнард Касъл, отдавна са я забравили, фактът, че са си спомнили за нея, със сигурност не означаваше нищо добро.

— Нима баща ми си е спомнил, че има дъщеря? Сигурно идвате да ме отведете вкъщи?

Мейлис се постара да изличи от гласа си покълналата надежда. Макар че още преди години беше престанала да очаква новини от къщи, присъствието на чичо й моментално срути всичките й защитни стени.

— Дошъл съм да отведа вкъщи благородна госпожица. Не знам какво да правя с монахиня. Разбирате ли, племеннице? — попита рязко рицарят.

— Не съм монахиня.

Мейлис с мъка издържа заплашителния поглед на черното око. Още като дете се страхуваше от Уолтър, от Балиол. Междувременно обаче се бе научила да овладява чувствата си.

— Вашата племенница носи послушническа одежда, защото нашите гости също са длъжни да се подчиняват на предписанията на ордена — намеси се в разговора достопочтената майка. — Мейлис не е положила клетвите. В нашата малка общност се обръщаме към всяка жена със „сестро“, уважаеми рицарю. Несправедливо ни обвинявате.

Докато при този специален тон на новата абатиса, Мейлис и другите обитателки на манастира свеждаха глави и обещаваха да се поправят, Уолтър от Балиол изобщо не се трогна. Само кратко кимна с глава.

— Толкова по-добре — отговори той и огледа по-внимателно племенницата си.

Тя усети с цялото си същество как единственото му око се впи в нея и не можа да потисне тръпката, която я разтърси. Дали бе причинена от хладното помещение или от предчувствие за бъдещия й живот?

— Събери вещите си и се облечи според положението, което заемаш — заповяда той, без да губи време в излишни обяснения. — Утре потегляме за Бърнард Касъл. Баща ти те очаква там. Избрал ти е съпруг. Сватбата ще започне веднага след пристигането ни.

— Значи ще се омъжа?

Мейлис беше толкова шокирана, че не можа да каже нищо повече.

— Какво толкова необикновено има? Ти си здрава и красива млада жена, навършила си необходимата възраст. Време е да изпълниш дълга си.

Възпитана от монахините в абсолютно подчинение и смирение, Мейлис се пребори с бунта в сърцето си. Въпреки това от устните й се изплъзна сърдит въпрос:

— Значи баща ми ви е изпратил, за да ми съобщите, че възнамерява да ме омъжи? Защо не дойде самият той?

— Защото има по-важна работа.

— Какво по-важно може да има от това, да говори с дъщеря си, която не е виждал от десет години? Защо така внезапно е решил да ме омъжи? Мисля, че съм заслужила поне едно обяснение.

— Женитбата е предопределението на жените, племеннице — Уолтър от Балиол отговори с видимо нежелание. Очевидно считаше обясненията за излишни. — Вече си достатъчно възрастна. Време е да се омъжиш. Баща ти има нужда от помощ. Бърнард Касъл се нуждае от синове.

— Бърнард Касъл има синове — моите братя.

— Братята ти останаха на бойното поле. Твоята задача е да запазиш честта на дома Балиол в кръвта на синовете си.

Мейлис пребледня като мъртвец. Никой не беше сметнал за нужно да я уведоми за смъртта на двамата й братя. Смътно помнеше двама младежи, които много обичаха да дразнят сестричката си. Когато ги изпратиха да служат като пажове в дома на един близък благородник, тя бе изпитала облекчение. Въпреки това беше ужасно, че няма да ги види като възрастни мъже.

В мълчанието й имаше разкаяние, ужас и тъга едновременно. Уолтър от Балиол я изгледа подозрително.

— Надявам се, че тук си получила възпитание, което те прави достойна да бъдеш послушна съпруга и да водиш образцово домакинството на мъжа си.

Като чу едва прикритата критика в тона на госта, достопочтената игуменка се постара да покаже манастира в най-благоприятна светлина.

— Ще видите, че Мейлис притежава всички женски добродетели и е много образована, господин рицарю — намеси се остро тя. — Не само умее да води голямо домакинство, но е способна да управлява и цяло имение, защото умее да чете, да пише и да смята. Говори езика на кралския двор и латинския на църквата. Всички млади дами, поверени на нашите грижи, са украса за своето съсловие.

Мейлис не чуваше оправданията на игуменката. Нещастният й поглед бе прикован в разпятието, което висеше на стената зад абатисата.

Господарю Иисусе, утешителю, остани при мен! В главата ми всичко се върти. Какво да кажа?

— Кого… — тя се покашля и започна отново с висок глас, който моментално прекъсна спора на другите двама. — Кого трябва да взема за съпруг, чичо?

И абатисата, и рицарят я погледнаха недоволно, сякаш бе изрекла крайно неприлични думи. Мейлис издържа погледа на чичо си с лудо биещо сърце. Вече не беше осемгодишно момиченце. Не можеха просто да я местят от едно място на друго и да й заповядват, без да й кажат защо.

— Ами… — за пръв път в гласа на Уолтър от Балиол звънна несигурност. — Брат ми смята да те омъжи за леърд Кайл. Бракът ти ще подсигури мира по границата с Шотландия. Синовете ти ще притежават земя от двете страни и ще заповядват и на шотландци, и на англичани.

— Леърд Кайл? — повтори Мейлис с изтръпнали устни. Даже момиче, прекарало по-голямата част от живота си в манастир, знаеше, че тази титла носят водачите на шотландските кланове. — Баща ми е решил да ме омъжи за шотландец?

— Леърд Кайл има голямо влияние. Ще бъдеш лейди с висок ранг и в Англия, и в Шотландия.

Мейлис го погледна с толкова неподправен ужас, че рицарят се почувства длъжен да даде още едно обяснение.

— Няма как, ще се омъжиш. Този брак е в интерес на семейството ти. Това е единственото, което има значение.

— А ако откажа?

Мейлис не знаеше откъде намери смелост да зададе този въпрос. Чичо й издаде шум, който тя оприличи на ръмжене на раздразнено дворно псе.

— Само от теб зависи дали ще пътуваш до Бърнард Касъл като изискана дама или ще се наложи да ти вържа ръцете и краката, за да те доставя вкъщи, където баща ти ще реши как да те вразуми. Твой дълг е да се подчиняваш.

Под заплашителния поглед на рицаря Мейлис онемя. Чичо й не беше от мъжете, които изричаха празни заплахи. Щеше да направи, каквото бе казал, а тя не познаваше нито един човек, който би могъл да й помогне.

Достопочтената майка без съмнение щеше да й напомни, че законът и правото са на страната на чичо й. Бащата имаше пълното право да разполага с живота на дъщеря си и да определя бъдещето й. Може би дълбоко в себе си абатисата дори се радваше, че ще се отърве от младата послушница, която искрено тъгуваше за предшественицата й и се отнасяше отрицателно към всички честолюбиви новости, въведени от нея.

— Вярвам, че ще се вслушаш в гласа на разума — чичо й бе казал всичко, което имаше да каже. — Ще се видим утре след утринната меса. Чуй ме добре, Мейлис от Балиол; искам утре да видя готова за път, покорна благородна госпожица. Желая ви всичко най-добро, достопочтена майко. Вземете това за положените усилия.

Той подхвърли с небрежен жест малка кожена кесия и тя тупна на масата. Чу се обещаващ звън на монети.

— Няма да ви разочароваме, благородни рицарю — обеща игуменката, зарадвана от полученото възнаграждение.

Мейлис упорито се взираше в пода и мълчеше. Едва когато бравата щракна, от гърлото й се изтръгна дълбока въздишка.

— Не виждам какво има да въздишаш — майка Магдалена имаше остър слух. — Възпитанието в нашия манастир те подготви за задачите, които те очакват навън. Ще бъдеш чест за нашия дом. Възпитахме те в послушание, смирение и скромност. Ще се моля да бъдеш добра жена на съпруга си и небето да те дари с желаните синове.

Мейлис почти не чуваше поученията на игуменката. Знаеше, че тя обича да проповядва. Много се ядосваше, че само свещениците имат право да възвестяват словото божие от амвона, затова използваше всеки удобен случай да поучава поне монахините.

Значи баща ми си е спомнил, че съществувам. След десет дълги години се е сетил, че е оставил малката си дъщеря при монахините в Уитби. Не мога да се зарадвам, че си отивам вкъщи. О, Господи, ти ни заповядваш да обичаме майка си и баща си. Но как да обичам човек, който ми е напълно чужд? Който ме продава като стока?

— Препоръчвам ти тази нощ да се посветиш на молитви. Помоли нашия господар да ти даде сили — завърши проповедта си абатисата. — Слава на Иисус Христа, Мейлис от Балиол.

— Във вечността. Амин — отговори Мейлис и избяга с такава бързина от стаята за посетители, че полата й за малко не се закачи между рамката и вратата.

По тайнствен начин новината за предстоящото й завръщане у дома и очакващата я сватба беше обиколила целия манастир. Докато стигне до гардеробната, където сестра Мери съхраняваше донесените от послушниците одежди, и последната слугиня в кухнята знаеше какво става. Мейлис се стараеше да не чува въпросите, с които я засипваха, защото не можеше да им отговори. Предпочиташе първо да разреши практическите проблеми.

— Чичо ми иска да бъда облечена според положението, което заемам — разказа тя на сестра Мери. — Но как си го представя? Може би трябва да облека вехтата детска рокличка, с която ме достави тук преди десет години? Не пропусна да плати на майката игуменка за пребиваването ми в манастира, но за мен изобщо не помисли.

— Ще ти намерим нещо подходящо — обеща закръглената сестра и се скри в ниското помещение, осветено само от две тесни, дълги прозорчета, което миришеше задушаващо на стара вълна и камфор.

— Какво знаеш за бъдещия си съпруг? — попита тя през рамо, докато забързано отваряше ракли, развиваше ленени вързопи и разместваше топове плат.

— Нищо — отговори честно Мейлис. Сестра Мери беше една от монахините, които бяха дълбоко предани на починалата абатиса, затова младото момиче се отнасяше с доверие към нея. Спокойно можеше да й каже колко я е страх. — Той е шотландец. Някога чувала ли си нещо добро за шотландците?

Повтарящите се нападения, сблъсъци и пожари в граничните области на кралството бяха донесли на шотландските им съседи славата на жестоки, брутални и безогледни воини. Майките заплашваха непослушните си деца, че ще ги подарят на шотландците, и тази заплаха усмиряваше дори най-големите палавници.

Сестра Мери се върна от килера с вързоп дрехи, увити в неизбелен лен. Мейлис остана дълбоко впечатлена от големината на вързопа. Монахинята го остави на масата пред нея и се постара да вложи в отговора си малко бодрост.

— Преди много години имах възможност да видя леърд Кайл по време на поклонническото пътуване, което сестра ми направи. Стигнахме чак до свети Айдан в Линдисфарн. Леърдът е могъщ, влиятелен човек. Истински великан с медночервена коса.

— Той е старец, нали?

Сестра Мери живееше много отдавна при монахините от Уитби и предположението се налагаше от само себе си. Поклонническото пътуване сигурно беше от преди десетки години.

— Междувременно сигурно е преминал петото десетилетие от живота си — потвърди колебливо Мери. — Но ако питаш мен, това е добре за теб. Възрастните съпрузи са по-спокойни, вече не са така диви и нахални като младите…

Мейлис изобщо не искаше да знае какво точно има предвид посестримата й. Само при мисълта за леърд Кайл я побиваха студени тръпки. Може би странните сънища, които я спохождаха от известно време, бяха предупреждение? Леърдът ли беше онзи загадъчен мъж със сиви очи, чието лице напразно се опитваше да си спомни сутрин след събуждане?

Погледът й падна върху вързопа с дрехи и тя протегна ръка, доволна, че може да отклони вниманието си.

— Какво е това?

Сестра Мери разгърна внимателно неизбеления лен. Мейлис видя такова изобилие от материи и цветове, че бързо отдръпна ръка и я вдигна към устата, за да задуши смаяния си вик.

— Това са чуждоземните дрехи, с които миналата зима пристигна болната дама от кораба — обясни доволно монахинята. — Виждала ли си някога такава фина тъкан?

Смъртта на тежко болната жена беше донесла много вълнения на монахините от Уитби. Не толкова поради треската й, колкото поради обстоятелството, че непознатата не бе дошла в съзнание, за да им каже откъде идва и как се казва. Трябваше да я положат в безименен гроб, защото корабът, с който бе пътувала, бе влязъл в пристанището само за да се отърве от умиращата.

— Сигурно е била някоя важна личност, щом е носила такива дрехи — предположи Мейлис и внимателно опипа един кадифен ръкав.

— Важното е, че бедната душа на мъртвата със сигурност няма да повдигне възражения, че ще облечеш дрехите й. Горе-долу ще ти станат.

Сестра Мери разгърна тъмнозелената рокля и я показа на Мейлис, изпълнена с гордост. Широкият червен ръб на полата, ръкавите и деколтето беше красиво избродиран. Деколтето беше обшито с бледи речни перли, които сияеха между бродерията като чуждоземни цветя. Мейлис никога не беше виждала толкова разкошна рокля. Единственият й недостатък бе, че полата беше замърсена от пръски солена вода.

— Виж, към роклята има наметка, долна дреха, обувки и чорапи. Ако обувките са ти големи, ще сложим отпред малко не предена вълна. Тя ще те топли и ще ти е опора, като ходиш.

Въпреки това Мейлис се отдръпна назад.

— Не бих могла да ги нося.

— И защо не? Одеждата е тъкмо за благородна госпожица. Чичо ти ще остане много доволен от вида ти, уверявам те.

— Какво ме интересува дали ще е доволен! — извика сърдито Мейлис. — Как да облека дрехи на мъртва жена?

— Откога си станала суеверна? — учуди се сестра Мери.

— Не съм…

Мейлис млъкна рязко. Не искаше да лъже. Беше суеверна. Възможно ли беше нещастието на мъртвата да премине върху нея? Възможно ли беше и тя да умре безименна в чуждо място, ако облечеше роклята?

Дори такава участ е по-добра, отколкото да станеш съпруга на леърд Кайл! — обади се вътрешният й глас.

— Няма да я съживиш, ако откажеш да носиш дрехите й — скара й се сестра Мери. — Хайде, вземи ги и внимавай с колана. Обшит е с истински скъпоценни камъни и сигурно струва цяло състояние.

— Това състояние принадлежи на манастира. Майката игуменка сигурно няма да позволи да се нагиздя по такъв начин.

Ядосана от упорството й, Мери извъртя очи.

— Никой не ми е заповядал да махна камъните от роклята. Ако майката игуменка е забравила тази дреболия, то е поради многобройните й други задачи. Но аз не съм виновна за това. Бъди сигурна, че ще имаш полза от тези скъпоценности. В света извън манастира дрехите са много важни. Хората ще се отнасят с повече уважение към теб, ако изглеждаш като дама. Хайде, престани да се противиш.

Мейлис престана да възразява. Десетте години безусловно послушание бяха оставили следите си в сърцето й. Вдигна роклята и я премери на фигурата си. Изненадана от тежестта й, направи няколко крачки. Предишната й собственица явно е била по-дребна от нея.

Тази първа проба насочи вниманието й към друг проблем.

— Деколтето е неприлично голямо. Разкрива шията, раменете и дори част от бюста ми. Не мога да си отида вкъщи полугола.

— Дано Светата дева ме дари с търпение — въздъхна сестра Мери, докато сгъваше лененото платно, от което вече нямаше нужда. — Всяка друга сестра би се зарадвала да облече такава рокля. Виж колко е хубава. Даже монахините ще я намерят красива, а ти не си монахиня. Ти си годеница, а годениците се обличат точно по този начин. Модерно и елегантно.

— Не искам да съм годеница! — извика сърдито Мейлис. — Предпочитам да остана тук и да сложа булото.

— Не знаеш какво говориш — Мери поклати снизходително глава. — Нашата скъпа блаженопочивша майка нямаше да хареса тези думи. Щеше да те изпрати у дома и да се погрижи да носиш точно тази рокля.

Мейлис кимна замислено. Сестра Мери беше права, макар че тя вече не чувстваше Бърнард Касъл като свой дом. Макар да се отвращаваше от предстоящата женитба.

— Какво ще правя там? Чичо и татко виждат в мен само стока, която трябва да се продаде изгодно. А за шотландеца съм само кобила за разплод.

— Въпреки това трябва да се подчиниш на баща си. Това е твой дълг като дъщеря. Момичето няма друг избор.

— Човек винаги има избор — отговори упорито Мейлис и притисна роклята до гърдите си. — Даже между послушание и непослушание.

— Какво ще правиш?

— Още не знам — призна честно момичето. — Но съм сигурна, че ще ми хрумне нещо.

— Опасявам се, че наистина ще ти хрумне нещо — въздъхна примирено сестра Мери.

Глава 2

Козината на жребеца вече блестеше, но Тристан не спираше да я обработва с четката. Арес стоеше абсолютно неподвижен. Усещаше вълнението на господаря и чакаше то да утихне. Само понякога по ореховокафявата козина преминаваше лека тръпка. Равномерният звук на четкането, тихото пъхтене на другите коне и ударите на подковача пред вратата на обора бяха част от всекидневието, но под тях дебнеше недоволство. Надигаща се тревога.

Криспин беше единственият, който се осмеляваше да влезе в обора в такъв момент. Никой не биваше да смущава работата на господаря на Нанси Хол. Криспин се разположи на купчина слама, кръстоса крака и задъвка една тънка сламка, предварително грижливо намачкана между пръстите. Добре познат ритуал, който им даваше време внимателно да изберат първите думи.

— Какво ще правиш? — наруши мълчанието Криспин.

— Ще напусна Нанси Хол. Всичко друго би било грешка.

— Сигурен ли си?

— Ти ли ми задаваш този въпрос? След като видя какво стана?

Караницата на масата за обяд буквално бе парализирала крепостта. Никой никога не се беше осмелявал да се противопостави така открито и дръзко на господарката на Нанси Хол. Криспин все още не можеше да повярва, че тъкмо Тристан д’Авал, неговият млечен брат, спокойният, учтивият, овладяният Тристан, бе посмял да влезе в битка и да я спечели. Какво бе направила лейди Клариса, за да разгневи толкова силно единствения си син?

— Не знаеш ли? — Тристан изскърца със зъби. — Мислех си, че цял Нанси знае, а в Уитби вече се смеят на наследника, който дори не е в състояние сам да си потърси годеница. Как смее да ме излага на такива подигравки? За момент се изкуших да й извия врата. Можеш ли да си представиш? Тя ми е майка! Отвратен съм от себе си.

— Успокой се. Сигурен съм, че всеки в Нанси Хол ще прояви разбиране към гнева ти. Лейди Клариса е известна със строгостта си.

Тристан удостои млечния си брат с недоволен поглед и отпусна четката. Арес изпръхтя одобрително и отметна глава назад, ала господарят му беше твърде зает със собствените си мисли, за да забележи задоволството на коня си.

— Ти си свидетел, че през годините след смъртта на баща ми правех всичко да облекчавам болката й и да улеснявам живота й. Но не съм готов да танцувам по свирката й, когато става въпрос за моето собствено бъдеще — Тристан потисна проклятието си. — Аз съм неин син, не съм й роб. Обичам я, но няма да стоя и да гледам как урежда сватбата ми с непознато за мен момиче, което отговаря единствено на нейните желания, не на моите.

— Защо се вълнуваш толкова? Вече ти е време за женене. Познаваш ли момичето?

— Нали ти казах, не! И не искам да го видя.

— Майка ти е дама. Сигурен съм, че не е избрала някое плашило.

— Вземи я ти.

— Аз съм твой млечен брат. Не мисля, че съм привлекателна партия за благородна госпожица.

Сухият отговор извика усмивка на устните на Тристан.

— И двамата си имаме по-важна работа, отколкото да тичаме след жени, Криспин.

— И каква е тя, милорд?

— Глупав въпрос! Хенри Плантагенет има нужда от истински мъже, за да спаси Англия от гражданската война. Смятам да се присъединя към него. Отдавна искам да го направя. Сгреших, като й позволих да ме спре.

Криспин захвърли сламката, стана и пристъпи към бокса. Макар да бяха сами в обора, понижи глас.

— Така ми харесваш. Решението е разумно, макар да не е приятно за майка ти. Но не се отказвай категорично от годеницата.

Господарката на Нанси Хол, която като никоя друга умееше да манипулира привързаността на Тристан за собствените си цели, бе потърсила и намерила подходяща партия за сина си и сега настояваше Тристан да посрещне с почести бъдещата си съпруга. На това място дискусията между майката и сина прерасна в грозна караница. Синът отказа да се подчини на заповедта на майка си. Криспин напразно се опита да посредничи между двамата — за пореден път, но без никакъв успех.

— Някой ден и без това ще трябва да се ожениш — напомни му сега той. — Нима ще рискуваш Нанси Хол да се върне към короната само защото няма наследник?

— Аз съм на двайсет и шест години и все още съм твърде далече от гроба — изръмжа сърдито Тристан. — До днес си мислех, че аз съм наследникът на Нанси Хол.

— Заблуждаваш се. След смъртта на баща ти вече не си наследник, а лорд — поправи го Криспин. — Крепостта се подчинява на твоите заповеди, имението е поверено на теб. От твоите дела зависи животът на тукашните хора.

Тристан смръщи чело.

— Не е нужно да произнесеш цяла проповед. Кажи ми какво целиш.

— Ако подкрепиш Хенри Плантагенет, сина на Матилда, ще застанеш на страната на онези барони, които открито се обявяват срещу короната.

— Баща ми направи същото, ако благоволиш да си спомниш. Стефан от Блоа е стар и болен, а синът му Йосташ е зъл интригант. Нито един от двамата няма необходимия формат, за да излезе в открит бой с наследник на великия Завоевател. Нанси Хол винаги е служил на пряката кралска линия. Докато аз съм лорд на тези земи, това няма да се промени.

Тристан проследи как Криспин размишляваше усилено. Ценеше приятелството на своя млечен брат, честността и безусловната му вярност. Но знаеше, че дълбоко в сърцето си Криспин е предан и на лейди Клариса. Тя определяше живота му, както се опитваше да определя и живота на сина си. Криспин беше отгледан и възпитан като спътник и доверен човек на младия лорд. Още от дете се стараеше да намери златния среден път между стремежа на Тристан към свобода и желанието на лейди Клариса синът й да остане до нея. Следващите думи потвърдиха това.

— Ти се закле на майка си да стоиш настрана от споровете за трона — напомни му Криспин.

— Не, не съм.

— Но лейди Клариса…

— Милата ми майка се опита да сложи тази клетва в устата ми, когато татко загина пред портите на Оксфорд в служба на Матилда от Анжу. Но аз не се заклех. Мълчах, за да не й причинявам допълнителна болка. Това е всичко. Тя е склонна да смята желанията си за действителност. Вече не мога да й спестявам отрезвяващото събуждане.

Криспин усети как го побиха хладни тръпки и сви рамене. В тона на Тристан имаше студенина, която предвещаваше важни решения.

— Какво възнамеряваш?

— Във всеки случай няма да се преструвам на въодушевен от годеницата, която мама е избрала през главата ми. Не съм канил в Нанси Хол нито нея, нито семейството й. Нека лейди Клариса се погрижи за удобствата им.

— Създаваш много неприятности.

— Не аз. Майка ми. Не смей да обвиняваш мен за скандала — Тристан стисна Криспин за рамото и го дръпна към себе си. Следващите му думи прозвучаха ясно и настойчиво: — Тази нощ имаме новолуние. Щом в крепостта настъпи спокойствие, аз ще напусна Нанси Хол. Ти си свободен да решиш ще тръгнеш ли с мен или не. Аз ще се махна.

Тристан усети как Криспин потрепери.

— Как ще обясниш на майка си?

— Ако е чула какво й казах днес на обед, няма нужда от обяснения. Тя знае всичко, което е важно. Моята чест като рицар и васал ме призовава в двора на херцога. Казах й, че съм решен да отида. Не съм виновен, че тя отказва да ми повярва. Мисля, че се колебах твърде дълго.

Криспин кимна. За разлика от лейди Клариса той разбираше какво става в сърцето на Тристан. Младият лорд на Нанси Хол имаше дълбоко вкоренено чувство за отговорност към онези, които му принадлежаха. Майка му безогледно бе използвала това чувство за своите цели и бе забравила, че съществува естествена граница. Вродената гордост на сина й.

Криспин знаеше и защо млечният му брат предпочита да избяга от крепостта посред нощ, без да се сбогува с майка си. Лейди Клариса умееше да прави трагедии и да излага на показ собствената си болка.

Тристан не искаше да стане главният герой на представление, изпълнено със сълзи. Не искаше да бъде заклеймен като негодник, решил да изостави една слаба жена. В цялото кралство нямаше друга толкова силна и самоуверена дама като лейди Клариса. Още приживе на съпруга си тя управляваше Нанси Хол от негово име, докато той се биеше за кралица Матилда. Сега щеше да направи същото и за сина си. Криспин потърси погледа на Тристан.

— Аз съм с теб — за в бъдеще вече нямаше да има поделена лоялност. — Но тя ще побеснее.

— Ще го преживеем — отговори Тристан с видимо облекчение. — Погрижи се за коне, оръжия и провизии. Аз ще свърша останалото. Преди да позволя на някоя жена да определя живота ми, ще паднат звездите от небето!

Глава 3

Нощта беше толкова тъмна, че Мейлис трябваше да протегне ръце и да опипва пътя си по стената. Обраслите с мъх камъни се плъзгаха под пръстите й, влажни от нощната роса. При всяка крачка земята под краката й издаваше жвакащ звук.

Тя събра бързо полите на роклята и наметката, за да не се намокрят. Дали пък не беше пропуснала мястото, където ограждащият манастира зид имаше нужда от сериозен ремонт, след като миналата есен една силна буря удари старото ябълково дърво в напластените камъни?

Спря и се огледа търсещо. Катраненочерният мрак в нощта на новолунието превръщаше добре познатото място в опасен терен. Направи следващата крачка и стъпи точно върху острия ръб на парче дърво. Не беше свикнала да ходи с дамски обувки, на всичкото отгоре тези бяха твърде големи за нежните й стъпала и сега не можа да запази равновесие. Кракът й се прегъна. Остра болка я прониза в глезена и тя затисна с длан устата си, за да не извика. Вървеше по правилния път. Но на каква цена!

Майката игуменка бе заповядала да нацепят изгнилото ябълково дърво и да запазят цепениците за камината й. Просещите монаси, които обикновено вършеха тази работа за монахините, очевидно бяха изпълнили нареждането. Мейлис едва сега усети миризмата на скоро нацепени дърва, която изпълваше нощния въздух. Някъде тук падащото дърво бе отворило дупка в стената.

Подскачайки на един крак, тя разтри пулсиращия си глезен и предпазливо стъпи отново на земята. Изпита болка, но се постара да я пренебрегне. Забрави да пази роклята си от влагата и затърси опипом дупката в стената. Изведнъж пръстите й хлътнаха в празно пространство. Най-после!

Беше си представяла, че няма да й е трудно да се покатери по камъните. Глезенът й пулсираше, полите й постоянно се закачаха в издадените ръбове. Чу шум от раздиране на плат и търкаляне на камъчета и спря, за да си поеме дъх.

Някъде изплака котенце. Над манастирските стени свиреше нощният вятър. Той охлади потта на челото й и заглуши шумовете от пристанището на града, който се беше разпрострял под скалите, в делтата на река Еск. Ако успееше да стигне до реката и да намери лодкар, който да я прекара на другия бряг, щеше да спечели голяма преднина.

Нямаше монети, за да му плати за услугата, но предполагаше, че ще го задоволи с един от скъпоценните камъни, които красяха колана й. Вече гледаше на непознатата дама, която почина в манастира, като на свой ангел хранител. В нейната рокля се чувстваше по-смела, по-силна и по-самоуверена отпреди — и отколкото беше в действителност. Без тази рокля нямаше смисъл да бяга — одеждата на послушница незабавно щеше да я издаде.

Когато най-сетне слезе от стената, тя усети под краката си изровения от колелата път и се успокои. Колите, които снабдяваха абатството с храна, дърва за горене и други жизненоважни неща бяха оставили дълбоки следи в сухата земя. Пътят се виеше надолу към брега и Мейлис го следваше със смелостта на отчаянието. Кръвта шумеше оглушително в ушите й, стискаше зъби, за да се пребори с болката в глезена, ръцете й трепереха от напрежение. Ала продължаваше да куцука надолу по склона и постоянно ускоряваше ход.

Бързо! Да се махне по-скоро оттук!

Нито един лъч светлина, никакъв звук не я предупреди за препятствието, което внезапно изникна пред нея като нощен призрак. Блъсна се право в него и твърде късно чу стреснатото изцвилване на коня. Нещо невидимо я перна по главата. Зад очните й ябълки блесна ярка светлина, последвана от черен мрак. Съзнанието й отлетя и тя не усети как падна по гръб в прашната бразда на пътя.

Приглушени гласове я изтръгнаха от помрачението. Колко време беше минало междувременно? Чу пръхтене на коне, проскърцване на седла. Чужди ръце опипаха преспокойно тялото й и спряха на гърдите.

— Това е жена!

— Сигурен ли си?

— Кой друг носи копринено кадифе и деколтето му е обшито с перли? Освен това гърдите й са пълни и твърди като добре узрели летни ябълки. Бих казал, че момичето е на прага на зрелостта…

— Негодник! Какво си позволяваш… оох!

Мейлис посегна да удари невидимия мъж, но главата й забуча и тя се отпусна назад с жален вик. Всяко движение намираше своето болезнено ехо в главата й.

— Моля ви се, госпожице, успокойте се! Никой няма да ви стори зло. Не сме виновни, че така внезапно изникнахте на пътя ни. Ранена ли сте? Имате ли болки? По дяволите, защо не взехме фенер? Този мрак е непроницаем.

Вторият глас звучеше мелодично — и издаваше дълбока загриженост, която накара Мейлис да омаловажи собствените си оплаквания.

— Не! Добре съм. Само да не беше този глупав удар по главата. Но мисля, че ще се оправя бързо.

Тя вдигна ръка, за да опипа слепоочието си и вместо това улови мъжки пръсти. Под кожата се движеха твърди мускули и това събуди в сърцето й никога неизпитвано усещане за сила, топлина и закрила.

— Кой сте вие? — попита задъхано тя и гласът й потрепери. Само да усеща някого, без да го вижда — чувството предизвикваше паника.

Върховете на пръстите й веднага усетиха колебанието му.

Не иска да ми каже името си. Трябва да внимавам. Само хора, които замислят зло, се боят от истината.

Въпреки това нещо й нашепваше, че от този човек не я заплашва опасност. Макар че нощта беше все така тъмна, успя да различи очертанията на широките му рамене. Очите и бяха свикнали с мрака и се опитаха да проникнат в плътната сянка на фигурата му.

За да си състави по-добра представа за него, тя извика на помощ другите си сетива. Дрехите му очевидно бяха съхнали на слънце и миришеха на чисто. Полъх на кожа, мазнина, с която смазваха оръжията, и кон. Но над всичко беше излъчването на мъжественост, усещането за силно тяло, което тя не беше в състояние да нарече с някакво име. Ала го почувства съвсем ясно и то събуди дълбоко в нея странен копнеж, който я разтревожи повече от факта, че не можеше да види лицето му.

— Името ми е Тристан, а приятелят ми се казва Криспин — отговори в този момент непознатият. — А вие как се казвате, госпожице? Къде да ви отведем, за да се погрижат за раните ви? Къде е домът ви?

— Никъде — отговори Мейлис само на последния въпрос. Това беше истината.

Полуневярващ, полураздразнен смях издаде безпомощността му. Вторият глас отново се намеси в разговора.

— Не можем да я оставим да лежи в праха на пътя, Тристан. Сигурно е, че идва отнякъде. Младите жени не падат просто от небето.

— Тогава ми кажи какво трябва да направим. Не можем да я вземем с нас, нали?

Мейлис беше готова да протестира, но последните думи на Криспин предизвикаха в главата й опасна върволица от мисли. Да я вземат с тях? Може би Божията майка се бе смилила над нея и й бе изпратила помощ в лицата на двама рицари?

Въпреки дълбокия мрак тя беше сигурна, че Тристан е рицар. Цялото му същество го издаваше. Той командваше, Криспин се подчиняваше на заповедите му. В главата й бързо се оформи дързък план. Смелостта на отчаянието придаде на думите й необходимата твърдост. Инстинктът й подсказа какво да каже, за да насочи разговора в желаната посока.

— Ако ми помогнете да стана, ще мога да продължа пътя си, убедена съм. Не искам да ви забавя, благородни господа — точно така. Трябваше да се престори на смела.

— А после? Как ще продължите? Къде отивате? Откъде идвате? Не знаете ли, че е вече късна нощ?

Опряна на силната ръка на Тристан, Мейлис наистина успя да се изправи. Главата й забуча, а когато стъпи на изкълчения крак, едва не изпищя от болка. Само гневът срещу самата себе си я задържа на крака. Планът за бягство, който беше измислила с такава лекота, се оказа поредица от злополуки и катастрофи.

— Не се притеснявайте за мен — повтори упорито тя. Съжаляваше, че трябва да прибегне до лъжи и увъртания и се засрами още повече, когато рицарят реагира точно както беше очаквала.

— Не е в характера ми да изоставя безпомощна девойка сама посред нощ. Нашият рицарски и християнски дълг повелява да ви окажем помощ.

Точно това искаше да чуе от устата му.

— Ако наистина искате да ми помогнете, аз ви уверявам, че ще ви споменавам във всяка от бъдещите си молитви — отговори облекчено тя. — Трябва колкото може по-бързо да напусна Уитби. Вземете ме с вас.

— И дума да не става!

— Как си го представяте?

Двойният вик изтръгна от устата на Мейлис разочарована въздишка.

— Значи само говорите за рицарски и християнски дълг, без да ги превръщате в дела?

— Вразумете се, госпожице — Тристан прибягна до умиротворителния тон, който беше усъвършенствал в общуването си с лейди Клариса. — Не знам коя сте, но по всичко личи, че имате опасна наклонност към приключения. Не рискувайте живота си, моля ви. Цяло щастие е, че не се наранихте смъртоносно, когато попаднахте под копитата на коня ми. Ако не ни кажете къде е домът ви, ще ви отведем в манастира и ще ви поверим на набожните сестри в абатството. Те ще се погрижат за вас.

Мейлис се сви, сякаш я бе ударил. Беше прекарала в този манастир десет години от живота си. Там узря от дете в млада жена и под мъдрото ръководство на починалата майка игуменка разви интелекта и способностите си. Въпреки това мисълта да се върне зад високите стени беше непоносима.

За първи път осъзна, че е искала да напусне манастира още откакто майката игуменка почина. Че мястото й е станало омразно. Че вече не може да понася ограничената набожност на новата игуменка. Че иска най-после да види всички онези неща, за които беше чела.

По-добре да умре тук, на пътя, но няма да се върне при монахините от Уитби. Да не говорим за другата опасност, която я дебнеше там, ако прояви слабост. Чичо й и предстоящата женитба с леърд Кайл.

— Не плачете, моля ви! Ние сме загрижени само за сигурността ви.

Без да съзнава какво прави, Тристан вдигна ръка и попи с показалец влагата от бузата й. Мейлис потрепери под докосването му. Не бе забелязала собствените си сълзи. Отдръпна се от него и си заповяда да изглежда твърда и уверена — макар че в действителност беше слаба и безпомощна.

— Вие вземате решения от мое име, без да съм ви помолила за това — пошепна тя уморено, готова да се предаде — въпреки всичко. — Оставете ме сама. Вървете си. Нямам нужда от вас.

Този път в настояването й имаше горчива сериозност, но и то не постигна желания успех.

— Мамите се. Няма да ви оставим да вървите сама в нощта. Вразумете се. Позволете да ви отведем в манастира.

— Аз съм разумна. Вие нямате право нито да ме върнете в манастира, нито да застанете на пътя ми. Аз отговарям за себе си. Аз вземам решенията.

Тя не подозираше, че с тези думи събуди интереса на Тристан. Ако на света имаше човек, който да разбере желанието й за самостоятелност и свобода без постоянен чужд надзор, това беше тъкмо Тристан д’Авал. И той беше избягал от дома си под защитата на мрака, за да стане най-сетне господар на самия себе си.

— Няма жена, която е господарка на себе си — възрази въпреки това той. — Във вашия живот със сигурност има баща, съпруг или брат, които бдят над вас и ви закрилят.

— Заклевам се в името на безсмъртната си душа, че на света няма човек, който да е искрено загрижен за мен — отговори Мейлис. Думата „съпруг“ бе предизвикала ледени тръпки по гърба й. — Майка ми не е между живите, а баща ми не се е появявал от десет години. Сама съм.

Не толкова думите, колкото тонът й окончателно обезоръжиха Тристан. Такава безнадеждност и самота не можеха да бъдат лъжа.

Криспин разбра още преди Мейлис какво ще се случи. Много добре познаваше млечния си брат. Чувството за отговорност нямаше да му позволи да остави младата дама сама в нощта.

— Вразуми се — помоли полугласно той, макар да знаеше, че няма да постигне успех. — Не можеш просто да вземеш едно момиче от улицата, сякаш е изпусната медна монета. Откъде знаеш, че тя казва истината? Може да е извършила нещо лошо и да бяга?

— А може би вие сте извършили нещо лошо и бягате? — Мейлис се обърна гневно към гласа, който говореше лошо за нея, и в отчаянието си забрави всяка плахост. — Какво сте извършили, та сте тръгнали на път в тази безлунна нощ? Защо бързате толкова? Сигурно искате да се отървете от мен, за да няма свидетели на бягството ви!

Криспин зяпна смаяно, Тристан се ухили. Естествено, Мейлис не можа да ги види в тъмното, но ясно усети, че решението бе взето. Дали беше в нейна полза? Изпрати безмълвна молитва към небето.

— Предлагам да сложим край на този безполезен дебат — изрече рязко Тристан. — Няма да променя плановете си. Отиваме на юг. Ако желаете да тръгнете с нас, госпожице, ще ви вземем. Но не е зле първо да ни кажете името си.

— Мейлис.

— Мейлис? Нищо повече?

— Само Мейлис.

— Ще се наложи да яздите с мен на гърба на Арес, Мейлис. Конят ми е достатъчно силен, за да носи и двама ни. Ако имате възражения, кажете ги веднага.

Мейлис поклати глава и едва не извика от болка. Потиснатият й стон издаде лекомисления жест въпреки мрака.

— Да знаете, че няма да е много приятно — изрече последното си предупреждение Тристан.

— Убедена съм, че ще е по-приятно от всичко друго, което може да ми се случи — отвърна Мейлис през здраво стиснати зъби.

— Тогава елате.

— Не мога да повярвам… — пошепна Криспин.

Тайно в себе си Мейлис трябваше да се съгласи с него.

Само след минута вече седеше на седлото пред Тристан. Жребецът изкачи без усилия стръмния склон. Минаха покрай манастира и продължиха по линията на крайбрежието, отляво на река Еск, която се стремеше към морето. Конският тропот отекваше болезнено под черепа й и тя престана да се интересува в каква посока препускат. Главното беше да избяга по-далече от чичо си и от сватбата, която я очакваше в Бърнард Касъл. Затвори очи и много скоро заспа, изтощена от болките, без да се притеснява от неудобната поза.

Когато слънцето освети небето на изток в розово, Тристан и Криспин изравниха конете си и продължиха да препускат на юг. Зарадвани от идването на деня, двамата ускориха ход. Тристан не поглеждаше назад. Беше му много тежко, че е напуснал Нанси Хол, без да се помири с майка си, но знаеше, че няма друг избор. Надяваше се само лейди Клариса един ден да го разбере.

Сигурно тъкмо поради това се съгласи толкова бързо да вземе под крилото си нощното намерениче. Мейлис успешно отклони вниманието му от собствените му проблеми. Когато дневната светлина му позволи да я разгледа по-добре, той не съжали за решението си. Видя крехко лице с елегантно извити вежди, стройна фигура и бледи ръце с фини пръсти, които въпреки уличната прах и грозните драскотини не показваха следи от физически труд. Без съмнение бяха ръце на благородна госпожица.

Фините черти на лицето също бяха знак за благороден произход. Гъстите мигли се бяха разпрострели като ветрила върху бузите, а пълните, напрегнато извити устни на изразителната уста изразяваха дори насън бунт и противоречие. Роклята беше на благородна дама. На колана проблясваха едри скъпоценни камъни, а наметката бе подплатена с коприна. Какво беше накарало младата жена, живееща в лукс, да предприеме рискованото нощно бягство?

Откъде идваше тя? Той беше роден и отраснал в Нанси Хол и познаваше семействата от своето съсловие в цялата област. Тя не беше от нито едно от тях.

— Има само едно логично обяснение — чу се замисленият глас на Криспин до него. Спътникът му също оглеждаше спящата Мейлис и размишляваше. — Избягала е от манастира.

— Прилича ли ти на монахиня?

— Не е монахиня, но може да е непокорна дъщеря или съпруга. Разбунтувала се благородна дама, която семейството е заточило в манастира, за да се покае.

Тристан не беше убеден.

— Виждал ли си някога толкова невинно лице? Това дете изглежда така, сякаш няма понятие какво е грях, камо ли пък да е извършило нещо нередно.

— Ти защитаваш малката, сякаш животът ти зависи от това. Къде остана здравият ти разум?

— Тъкмо той ми казва, че тя не е нито прелюбодейка, нито лекомислена девойка. Но нека не спорим сега. Ще почакаме да чуем какво ще ни разкаже.

Криспин отговори с раздразнено изпухтяване и много скоро събра аргументи за нова атака.

— Убеден съм, че ще чуем от устата й само лъжи. Всяка невинна, добре възпитана девица с безукорно име прекарва безлунните нощи в дълбок сън. Сама в стаята си. Само сънува благородни рицари, не се хвърля пред конете им на селския път. Не допускай външността й да ти повлияе.

Тристан нямаше какво да възрази. Криспин имаше право. Въпреки това нещо дълбоко в сърцето му нашепваше, че Мейлис е такава, каквато изглежда. Каквото и да я беше тласнало към бягство, той отказваше да обвини нея за случилото се.

— И какво сега? Какво ще правиш с нея? Позволяваш ли да ти напомня, че сме тръгнали на война?

Криспин не се отказваше. Изразът в очите на Тристан го безпокоеше все по-силно. Приятелят му не откъсваше поглед от добре оформената гръд на младата дама, която се повдигаше и спускаше едва забележимо в такт с дишането. Тристан беше като омагьосан.

— Да не би да си решил да я подариш на Хенри Плантагенет? Сигурно ще се зарадва. Говорят, че въпреки младостта и красивата си съпруга бил непоправим прелъстител. Нито една жена не може да му устои. Всички харесват поведението му и се поддават на чара му.

Тристан не реагира на провокацията. Все повече му харесваше да усеща лекото тяло на момичето в ръцете си. Не подозираше колко е приятно да бди над съня й. Какъв ли беше цветът на очите й?

Глава 4

Мейлис се събуди с нежелание. Отвори очи, примигна, но не откри над главата си добре познатия варосан таван на килията, а небесния свод. Яркосиньото лятно небе се простираше, докъдето стигаше погледът. Някакво движение отляво внесе в картината ъгловата брадичка и развяващи се руси коси. Главата на мъж с руса коса, който я държеше в прегръдката си. Как бе попаднала в това необичайно положение?

Макар да бе замръзнала от учудване, ездачът усети събуждането й и я погледна. Очите му се потопиха в нейните и зениците на Мейлис се разшириха в нямо учудване. Тя познаваше този мъж!

Тясното, ъгловато мъжко лице запълваше място в спомените й, което досега беше останало празно. Рамка, в която той влизаше като скъпоценен камък в обкова си. Тя знаеше, че сивите очи могат да светят гневно и тогава стават тъмни и огнени. Знаеше също, че могат да се смеят и тогава са сини като небето или зелени като гората. Знаеше, че той е горд, с ярко изразено чувство за чест, че е много силен. Че държи на истината и е много отзивчив. Но не беше в състояние да каже откъде знае всичко това.

— Имате благословен сън, госпожице Мейлис — проговори мъжът, полуразвеселен, полуобезпокоен от настойчивия й поглед. — Как се чувствате?

Мейлис беше неспособна да произнесе дори една дума. Беше така потънала в погледа му, че чу гласа, без да възприеме думите. Косата, подрязана до брадичката, обграждаше лицето му като ореол. Коженият жакет обгръщаше широки рамене, ленената риза под него подчертаваше бронзовата, загоряла от слънцето кожа. Зад пълните устни блеснаха бели зъби. Мейлис беше виждала малко мъже през живота си, но изпита абсолютната сигурност, че тази силна, мъжествена красота няма равна на себе си. Тя ускори ритъма на сърцето й и дишането й стана неравномерно.

— Раздрусана и объркана — промърмори Тристан, когато не получи отговор. — Не е чудно. Потърпете още малко. Щом намерим удобно място за лагеруване, ще видим какво можем да направим, за да се почувствате по-добре.

Загрижеността му хареса на Мейлис още повече от външността му. Никога досега не беше изпитвала чувството, че е важна за някой човек, достойна да прояви загриженост към нея. Дори само в начина, по който я гледаше изпитателно и поддържаше раменете й, имаше повече внимание, отколкото беше получила през целия си досегашен живот. Той я даряваше с чувство за сигурност и тя го поемаше жадно, както сухата земя поема освежителния дъжд.

— Ей там, краят на гората изглежда многообещаващо — чу Мейлис друг глас и най-после си спомни, че през нощта се бе срещнала с двама мъже.

Тристан и Криспин. През нощта бе чула само гласовете им. Гласът на Тристан беше звучен и заповядващ. Криспин говореше леко дрезгаво и подигравателно. Тя се опита да обърне глава към него, но изпита режеща болка. Имаше чувството, че дясното й слепоочие всеки момент ще се пръсне. Остро пое въздух и вдигна ръка към пулсиращото място. Усети залепени къдрици и коричка на рана.

Тристан забеляза жеста й.

— Иди да потърсиш удобно място — заповяда той на спътника си. — Ние ще те следваме по-бавно. Всички имаме нужда от почивка.

Криспин намери закътана горска полянка, достатъчно далече от пътя, за да им гарантира усамотение и сигурност. В края на полянката започваше езерце и Мейлис веднага го оприличи на кадифенокафяво око под силното следобедно слънце, обградено от плоски зелени брегове, захранвано от извора на малко възвишение. Водата се плискаше весело в обраслите с мъх камъни и падаше в езерцето между хвърлящи сянка брези от височина почти един човешки бой. Идилията омагьоса Мейлис и тя забрави болките и неудобствата. Когато Тристан я пусна внимателно на земята, цялото й тяло нададе протестиращ вик, но тя пое дълбоко въздух и кимна доволно.

Благодаря ти, Божествени Отче, че ми вдъхна смелост да напусна манастира. Благодаря ти, че ми даде закрила и ми изпрати помощници. Знаех, че няма да ме напуснеш.

— Тя се моли.

Криспин смушка Тристан с лакът, докато двамата разседлаваха конете и ги водеха към езерцето.

— Какво лошо има в това? Не ти ли харесва, че е набожна?

— Всяка нормална жена би се разплакала. А после би се погрижила за външността си.

Тристан избухна в смях.

— Какво искаш да кажеш? Че тя не е като другите жени? Това ми е ясно.

— Ами ако наистина е избягала от манастира?

— Това не променя нищо във факта, че ни помоли за помощ. Ние сме длъжни да й помогнем. Точка.

— Ти май избяга от годеницата, която ти намери лейди Клариса, само за да паднеш в ръчичките на една избягала монахиня.

Мейлис ги видя да си говорят, видя и как Тристан неволно потрепери. След това се скара остро на Криспин, който вдигна рамене и се подчини. Много й се искаше да разбере за какво става дума, защото се опасяваше, че именно тя е причината за спора им.

Тристан я изтръгна от мрачните мисли. Потънала в страховете си, тя не бе забелязала, че той е предоставил конете на Криспин, когато изведнъж го видя пред себе си с намокрена ленена кърпичка в ръка. Той й посочи едно паднало стъбло, на което беше метнато одеяло. Ободрителната усмивка запали ярки искри в сивите очи.

— Седнете, госпожице Мейлис, и ми позволете да почистя от слепоочието ви засъхналата кръв и мръсотията. Сигурен съм, че ще се почувствате по-добре. Както изглежда на дневна светлина, раната е безобидна.

Мейлис посегна към кърпата в протегнатата му ръка. Кратката почивка бе събудила войнствения й дух. Отново знаеше, че има пред себе си непознат мъж и не е редно да понесе почти интимното му докосване.

— Ще се справя и сама. Дайте ми кърпата.

— Като ви гледам, имам чувството, че в момента нямате сили дори да развържете шнура на наметката си. Сигурно почти ви е задушил…

Преди да разбере какво я очакваше, тя усети как Тристан развърза шнура на наметката и свали качулката от главата й. Строго сплетената плитка на тила й се бе разплела и по раменете й падаха непокорни кичури. Мейлис безпомощно се запита какво да направи първо — дали да укроти непокорната си коса или да задържи наметката си.

— Оставете ме — помоли тихо тя. — Не е редно за една дама да напуска дома си с открита глава — това беше цитат на майката игуменка и тя го изрече просто по навик.

Тристан не отговори, само я погледна мълчаливо. Мейлис проследи погледа му и за първи път видя как изглежда. Не беше виждала роклята на дневна светлина. В манастирската килия, осветена от една-единствена свещ, й се беше сторила прекрасна, но не така очебийна. Слънцето накара цветовете да запламтят и скъпоценните камъни да заискрят. Корсажът й беше толкова стегнат, че бледата кожа на гърдите се издуваше над избродирания ръб на деколтето. Това я накара да се изчерви. Почувства се гола под погледите на двамата непознати мъже.

Криспин наруши внезапно настъпилата тишина с подигравателно изсвирване и пристъпи по-близо.

— Ама че великолепно украсено птиче сме си хванали през нощта, приятелю! Перли и бисери, докъдето стига погледът!

— Нямах друга рокля — защити се засрамено Мейлис, без да забележи какви заключение си е извадил Криспин от вида й и колко странно ще прозвучи в ушите му извинението й.

Младият мъж се ухили още по-широко.

— Не се притеснявайте. Подхожда ви като червената купа на напращяла есенна ябълка — отговори весело той.

Мейлис се изчерви още по-силно. Макар да не разбра двусмислието на комплимента, усети, че не беше особено любезен.

— Криспин — намеси се предупредително Тристан, — младата дама е ранена и има нужда от нашата помощ. Не е прилично да се държиш по този начин. Ако нямаш какво друго да кажеш, погрижи се да извадиш нещо за ядене от чантите на седлата.

Засегната, Мейлис обърна гръб на Криспин и най-сетне седна на падналото стъбло. Тристан внимателно издърпа кърпата от пръстите й и започна да почиства раната на слепоочието. Отмахна залепналите коси и отиде втори път до извора, за да почисти от мръсотията лицето и ръцете й.

— За щастие повечето беше прах — обясни той, след като приключи. — Драскотината на слепоочието вече се затваря. Няма да ви остане белег. Знаете ли какъв късмет имате? В тази безлунна нощ Арес можеше да ви убие с един-единствен удар на копитото. Все още не мога да си обясня какво лекомислие ви е тласнало да избягате посред нощ.

Мейлис се взираше упорито в пръстите си, скръстени по навик върху кадифената рокля. Жест, естествен като дишането. Не й се искаше да лъже Тристан, но съзнаваше, че той няма да прояви разбиране към истината.

— Ако ви разкажа какво се случи, сигурно няма да ми повярвате — проговори неохотно тя.

— Зависи. Защо не опитате?

— Нямах друг избор, освен да избягам — започна предпазливо тя и се опита да вплете в историята си поне част от истината. — Искаха да ме отведат от Уитби против волята ми.

— Кой и къде?

Тристан я погледна пронизващо и Мейлис загуби нишката.

— Не можете ли просто да ми се доверите, без да ми задавате всички тези въпроси? — пошепна умолително тя.

— Само глупак би го направил, а Тристан не е глупак — подхвърли Криспин, преди спътникът му да е отворил уста.

— Вие не можете да разберете! — избухна Мейлис за първи път през живота си и очите й засвяткаха гневно. — Вие сте мъж. Никой не се опитва да ви натрапи волята си, никой не си позволява да ви мести оттук там като говедо, без да ви даде право да кажете думата си.

Без да знае, с тези думи тя потвърди предположението на Криспин, че е била държана под арест в манастира, за да се покае за прегрешенията си. Двамата мъже си размениха многозначителен поглед, тя го забеляза и изпадна в паника. Забрави предпазливостта и изрече първото обяснение, което й дойде на ум в бързината:

— Щом толкова искате да знаете, ще ви кажа. Бях на път към Лондон, но се разболях тежко на борда на кораба, който трябваше да ме отведе на юг. Капитанът заповяда да ме отнесат при монахините от Уитби, които ме излекуваха — Мейлис безсъвестно се възползва от съдбата на нещастната жена, чиято рокля носеше.

— Защо напуснахте манастира посред нощ, след като сте видели от монахините само добро?

Любезният, но напълно логичен въпрос на Тристан я тласна в ново затруднение.

— Не искаха да ме пуснат да си отида — опита се тя да остане по-близо до истината. — Нямах друг избор. Трябва да продължа пътуването си. Няма да се върна при монахините от Уитби. Все едно какво ще ми кажете.

— Да продължите пътуването си… накъде? — попита подканващо Тристан, когато тя не продължи.

Ръцете й затрепериха, в наситенокафявите очи пламна толкова дълбоко отчаяние, че той забрави въпросите. Мейлис приличаше на сърничка, която се е вцепенила и очаква смъртта от стрелата на ловеца. Сърцето не му позволи да я уплаши още повече.

— Успокойте се. С нас сте сигурна. Никой няма да ви стори зло.

— Закълнете се!

Страстната молба го смая. Не беше свикнал да искат от него тържествени клетви за нещо разбиращо се от само себе си.

— Вие за какъв ме смятате? За негодник, който не държи на думата си?

— Вие сте мъж — отговори с треперещ глас Мейлис. — Мъжете държат на думата си, само когато е подкрепена с клетва.

Тристан се учуди още повече. Явно странната му спътница нямаше добър опит с мъжете.

— При какви негодници сте живели до този момент, Мейлис?

— Закълнете се, че с вас съм сигурна и че няма да позволите някой да ми стори зло.

Разкъсван между гнева и съчувствието, Тристан се колебаеше дали да даде исканата клетва. Колкото и крехка и уплашена да изглеждаше, тази жена притежаваше силата на отчаянието и се бореше до последен дъх. Каква тайна криеше Мейлис? Колкото по-упорито отказваше да му разкрие истината, толкова по-любопитен ставаше той.

Тя беше красива и загадъчна — неустоима комбинация. Вероятно олицетворяваше пълната противоположност на послушната, почтена и много подходяща за него годеница, която му бе избрала лейди Клариса. Последната мисъл го накара да вземе решение.

— Заклевам се да бъда ваш рицар, милейди — изрече твърдо той и посегна към ръката й. Не чу как Криспин изруга възмутено зад него. — Ако ми позволите, ще се грижа за вас и ще се бия за вас, докато ме освободите от службата и ми върнете дадената дума. Достатъчна ли е тази клетва?

Той погледна пронизващо Мейлис и тя се обърка дотолкова, че панически издърпа ръката си от неговата.

— Ако говорите честно, клетвата ми е напълно достатъчна — отговори тя рязко.

Погледите им останаха впити един в друг и Мейлис напразно се опита да пренебрегне внезапната горещина, която я заля. Сблъсъкът на неговата воля с нейната ненадейно направи място на нещо друго. Тя не знаеше името му, но вътрешният глас веднага й каза, че е много опасно.

— За бога, ти си обезумял — прозвуча сърдитият глас на Криспин зад гърба й. — На кого искаш да докажеш нещо? На себе си? На лейди Клариса? Или на нашето красиво намерениче, което умело те води за носа? Нима вече забрави, че в живота ти няма място за жена?

Тристан погледна мълчаливо спътника си и Криспин преклони глава. Изпръхтя недоволно, зарови пръсти в пясъчнорусата си коса и изръмжа гневно:

— Само после не ми казвай, че не съм те предупредил навреме… — обърна им гръб и се запъти към конете.

— Не обръщайте внимание на мърморенето му — Тристан вдигна от земята пълната чанта и извади мях с вино. Отвъртя запушалката със зъби и добави с усмивка: — Криспин е моето вярно куче, но често преувеличава загрижеността си за мен.

Мейлис го проследи с жаден поглед как стисна запушалката в една ръка, а с другата надигна мяха, за да отпие. Проследи движенията на глътката му и веднага усети като ехо теглене в долната част на тялото си, което нямаше нищо общо с глада и жаждата. Усети непознат копнеж, от който гърлото й пресъхна и трябваше да се изкашля.

Тристан свали мяха и погледите им се срещнаха. Мейлис задържа погледа му и усети как между двамата се опъна невидима нишка. Никога досега не се беше чувствала така силно привлечена към някой човек. Камо ли пък към мъж. Мъж, когото изобщо не познаваше.

— Сигурно сте много жадна — изрече меко Тристан и прекъсна невидимата нишка. Подаде й мяха и Мейлис го прие, без да помисли. Вдигна го и пи на дълги, жадни глътки. Когато сложи запушалката, усети как силното вино се разля по вените й топло и тежко. Розовина обагри бледото й лице и зачерви влажните устни. Моментално забрави слабостта си.

— Коя е лейди Клариса? — не се побоя да изрече първия въпрос, който й мина през ума.

— Майка ми — отговори Тристан и внезапно реши да престане да крие истинските си намерения. Струваше му се глупаво да не й каже името си. Може би Мейлис щеше да се отплати за доверието му, като най-сетне му каже името на семейството си. — Клариса д’Авал, господарката на Нанси Хол. Баща ми загина при обсадата на Оксфорд и мама остана вдовица.

Господарката на Нанси Хол! Даже в манастира това име беше известно. Господарите на Нанси Хол владееха пристанището и земите около Уитби от времето на Завоевателя. Те бяха могъщ род, близък до краля и ползващ се с голямо влияние.

— Скаран ли сте с майка си? — продължи с въпросите тя.

— О, не, откъде ви хрумна? Аз я обичам.

Мейлис го погледна объркано.

— Значи, когато се срещнахме, не сте бягали?

— Зависи от гледната точка — усмивката на Тристан издаваше по-скоро примирение, отколкото веселие. — Мама ще го нарече бягство. Аз го наричам вземане на решение.

— Значи не искате да живеете под един покрив с майка си — обобщи кратко Мейлис. — По каква причина?

— Защото тя смята, че има право да определя живота ми. Иска да се оженя за жената, която ми е избрала. Иска да остана като страхливец вкъщи, докато в страната ни бушува гражданска война. Има неща, които дори една майка не може да иска от сина си. Семейство Д’Авал винаги е служило на Завоевателя и наследниците му. Аз трябва да изпълня дълга си.

Мейлис се намръщи и го погледна загрижено. Плановете на Тристан я накараха да осъзнае, че самата тя нямаше никаква представа какво ще прави след напускането на манастира. Всичко бе станало много бързо. Мислеше само за бягството, не за бъдещето. Но животът продължава, каза си сърдито тя. Какво ще правя, когато той излезе на бойното поле?

Не подозираше, че всички тези грижи изведнъж се изписаха на лицето й. Тристан моментално изпита желание да изтрие объркването и уплахата от кадифените кафяви очи.

— Не се страхувайте. Херцогът се е насочил на юг и събира привържениците си. Преди да започне голямата битка, ще минат няколко седмици. Говори се, че ще стане в близост до Темза. Може би това се покрива с вашата тайнствена цел…

Във всеки случай не е запад. Не е Бърнард Касъл. Не е домът, където ме чака натрапен годеник. Слава на бога!

Мейлис се усмихна с огромно облекчение. Тристан следеше като омагьосан мимиката на красивото й лице. Колкото повече я гледаше, толкова по-съвършена му се струваше.

Втренченият му поглед изтръгна Мейлис от невеселите мисли. Не беше свикнала да я даряват с такова внимание. Огледа се, за да намери с какво да отклони вниманието му. Нито езерцето с патици в градината на манастира, нито старите ябълкови дървета зад стените на абатството не я бяха подготвили за величествената красота на природата, която ги заобикаляше.

Тристан забеляза, че я е гледал твърде дълго и понечи да се извърне, но замечтаната усмивка на лицето й отново го привлече като с магия.

Защо младата дама упорито криеше откъде идва и къде отива?

Глава 5

На хоризонта се появи дантела от кули и зидове. Йорк. Каква обещаваща гледка, помисли си Мейлис и присви очи, за да отбележи всички подробности, дори най-дребните. Никога дотогава не беше виждала толкова голям град. Гореше от нетърпение да се приближат, за да види повече и напълно забрави, че не беше нейна работа да определя темпото. Когато Тристан стегна юздите на Арес, вместо да ги отпусне, от гърдите й се изтръгна протестиращ вик.

Рицарят не отговори на протеста й. Вместо това се обърна на седлото и внимателно огледа пътя зад тях. Мейлис видя само далечен облак прах. Вероятно бяха група ездачи. Криспин също ги видя и очевидно не се зарадва.

— Можеш ли да познаеш флаговете им? — попита той.

— Ей сега — отговори Тристан.

Напрежението му се пренесе върху Мейлис. Усещаше, че той е сериозно разтревожен. Показа й го поведението му, стойката на тялото му. Докато стигнат до Йорк, бяха минали покрай разрушени села, опустошени ниви и опожарени абатства и вече всички знаеха какво означаваше продължителната гражданска война за северната част на страната. Мейлис отдавна вече не беше сигурна, че е постъпила умно, като е напуснала сигурното убежище на манастира само защото е пожелала някаква неясна свобода. Къде беше така желаната свобода? Със сигурност не тук. Народът страдаше неописуемо от битките за власт в английския кралски дом. Заплащаше ги с глад, мизерия и страх. Страх от неизвестното бъдеще.

— Половин глиганска глава върху косо разделено сребро и червено — каза в този момент Тристан, макар че нито Мейлис, нито Криспин можеха да различат цветовете на знамето. Този мъж притежаваше очи на орел. — Хората на барон Балиол.

Мейлис се вцепени. Търсеха я. Чичо й беше по петите й. Какво да прави сега?

— Балиол? — повтори заинтересовано Криспин. — На чия страна е старият негодник?

— Мисля, че и херцог Хенри Плантагенет иска да знае отговора на този въпрос — отговори Тристан. — Старият и синовете му се сражаваха за Матилда, но двамата наследници паднаха пред стените на Оксфорд в същия ден, когато загина баща ми. Оттогава не се знае нищо за него. Оттеглил се е в Бърнард Касъл. Замъкът е една от най-важните ни крепости по шотландската граница.

— По всичко личи, че е решил да сложи край на отшелничеството си — Криспин посочи приближаващите ездачи. — Това не са група пътници, а тежковъоръжени рицари.

— Да се махнем от пътя им. Не искам да имам нищо общо с Балиол. Той е жесток човек и се съмнявам, че случилото се със синовете му го е направило по-мекосърдечен. Хора като него мислят изключително за собствената си изгода.

Тристан изведе Арес от пътя и го насочи към високите храсти в края на гората. Внимаваше да не се удрят в ниско надвисналите клони и да не оставят следи и беше толкова съсредоточен, че не забеляза очевидното облекчение на Мейлис.

Тя затвори очи и се опита да успокои дишането си. Напълно споделяше оценката на Тристан за баща й. И тя не искаше да има нищо общо с него.

— Земите на барона граничат на север с нашите — чу тя гласа на Криспин. Очевидно не беше доволен от решението на господаря си. — Балиол ни е съсед.

— Но не е от хората, с които бих искал да общувам, приятелю. И без това смятах да лагеруваме пред портите на града.

— Още една нощ в гората? — извика разочаровано Мейлис, забравила, че само до преди минута трепереше от страх.

Тристан и Криспин си размениха погледи, които моментално събудиха недоверието й. Двамата се разбираха без думи и безмълвният им съюз я безпокоеше.

— Заради мен ли го правите? — попита остро тя. — Но защо? Никой не ме познава. В Йорк със сигурност не ме познават. Никога не съм била в този град.

— Градската стража със сигурност ще ни спре — Криспин изпревари готвещия се да отговори Тристан. — По роклята ви искрят скъпоценности, яздите с благородник, който не ви е нито брат, нито съпруг. Какво обяснение ще дадете на стражите пред портите?

— Мога да кажа, че съм ви сестра…

Мейлис погледна въпросително Тристан, но той само поклати глава.

— В Йорк живеят роднини на мама. Такава лъжа ще бъде разобличена лесно. Нямаме друг изход, освен да нощуваме на открито.

— Какво ще кажете да сваля колана и да разпоря дантелите? — предложи с готовност Мейлис. — Може да кажем, че съм сестра на Криспин.

— Ами! Нима забравихте ужасния си навик да вирите нос, когато нещо не ви е по угодата? — напомни й Криспин. — Стражите ще познаят благородната дама от сто крачки в здрача.

Мейлис засрамено сведе глава. Изминалите дни й бяха доказали, че е чужда на света и няма понятие от реалния живот. Тристан не я обвиняваше в нищо, но подигравателните забележки на Криспин я вбесяваха.

Тристан погледна сведената й глава и несъзнателно се усмихна. Мейлис беше прозрачна като изворна вода. Толкова се радваше, че ще види забележителностите на Йорк, и сега се бореше с разочарованието си, че ще остане извън града. Тя притежаваше непомрачената способност на дете, което се възхищава от чудесата на творението. Все едно дали ставаше дума за птица, издигаща се към небето в утринната мъгла, или за остатъците от римски мост. Той бе започнал да гледа на света с нейните очи и това направи пътуването кратко и забавно. Не му хареса, че думите на Криспин я направиха страхлива и унила.

— Не се притеснявайте. Ще ви намерим незабележими дрехи и кон, за да не привличате излишно внимание, и вече няма да се крием в гората, а ще влезем спокойно в града.

— Откъде ще ги вземете? — попита Мейлис, изпълнена с нова надежда.

— Много просто. Ще ги купя от Йорк. Ще останете с Криспин в лагера, а аз ще препусна с Арес към града. Конят ми е достатъчно бърз, за да се върна, преди да са затворили градските порти.

Мейлис стисна здраво зъби, за да не възрази срещу плана, който беше измислен само заради нея. Ала мисълта, че ще остане насаме с Криспин в гората, беше безкрайно притеснителна. Все пак, щом нямаше друга възможност…

— Върнете се бързо — помоли едва чуто тя, когато Тристан обърна коня си и препусна в галоп. Но не й се вярваше, че той я е чул.

Докато Криспин правеше обичайните приготовления за лагеруване в гората, Мейлис внимаваше да стои на разстояние от него. Намери си местенце под скалата, която пазеше малката полянка от източния вятър, който превиваше короните на дърветата. Първите юнски дни бяха хладни и влажни и тя се уви благодарно в подплатената наметка, която не само скриваше роклята, но и я топлеше.

През цялото време не изпускаше Криспин от очи, макар че миглите й бяха спуснати. Той разседла коня си и замъкна под скалата чантите и оставения от Тристан багаж. Мейлис не можеше да оспори, че младият мъж е също така сръчен и надежден спътник като господаря си. Но беше абсолютно сигурна, че той само чака удобен случай да я отдели от Тристан.

Когато Криспин седна на един камък близо до нея и извади ножа от колана си, от свитото й гърло се изтръгна вик на ужас. Криспин вдигна глава и я погледна смаяно. Очите му се преместиха от бледото й лице към ножа и обратно.

— Нима те е страх от мен? — попита той. Изненадата му беше толкова силна, че забрави повелите на учтивостта.

— Чудно ли е това? — Мейлис притисна с две ръце сърцето си. — Вие сте готов на всичко, за да ме отделите от Тристан. Искате да ме остави на следващото кръстовище и да продължите само двамата.

— Не мога да го оспоря — кимна замислено Криспин. — Но никога не бих си позволил да те заплаша с нож. Успокой се. Исках само да отрежа няколко тънки клонки, за да разпаля огъня. Не бива да се страхуваш от мен. С нищо не те заплашвам. Щом моят господар те закриля, значи и аз те закрилям.

Мейлис се изчерви и отпусна ръце. Осъзна, че е била несправедлива към него и пожела моментално да поправи грешката си. Знаеше колко е болезнено да те подозират несправедливо. През последните седмици майката игуменка не правеше нищо друго.

— Какво ви свързва с Тристан?

— Двамата сме млечни братя. Грижа се за него, откакто се помня.

— Смятате ли, че има нужда от надзирател?

Криспин изкриви уста. Мейлис не очакваше отговор, но след кратък размисъл той реши да бъде честен.

— Не. Баща му го възпита много добре. Стана рицар с необикновени способности. Не познавам друг благородник, толкова почтен, смел и със здрави принципи като Тристан д’Авал.

Мейлис усети възхищението в гласа на Криспин и се възползва от възможността да продължи разпита. Тристан обикновено се обгръщаше в мълчание, когато му задаваше лични въпроси. Млечният му брат изглеждаше по-разговорлив.

— Това прозвуча, сякаш вашият рицар няма нито една слабост.

Криспин дялкаше подпалки за огъня. Очевидно това беше тема, която го дразнеше. Гласът му прозвуча почти заплашително:

— Де да беше така. Със сигурност има една слабост…

— О, така ли? Каква?

— Същата, която струваше живота на лорда на Нанси Хол.

Мейлис се наведе към него, за да не пропусне нито сричка.

— Жени — изръмжа гневно Криспин и задялка още по-бързо. Подпалките полетяха към полите й и оттам с тих шум падаха на земята. — Когато някоя жена го помоли за помощ, разумът му отстъпва на заден план. Баща му умря за внучката на Завоевателя. Синът му се е заплел в мрежата на една лъжкиня…

Макар да беше очаквала подобна забележка, Мейлис се сгърчи като от удар. Може да беше неопитна и да не знае нищо за живота, но разбираше, че той също смята да се възползва от случая, за да й каже някои неща, които в присъствието на Тристан трябваше да премълчава, за да запази мира.

— Рано или късно ще го освободите от моята мрежа — отговори тихо тя, като се стараеше да прогони от гласа си всякакво чувство.

— Той може да си помогне сам. Не си мислете, че две премрежени кафяви очи са в състояние да го отклонят от голямата цел на живота му.

Премрежени кафяви очи? Тя ли беше това?

Мейлис обърна гръб на Криспин и се загледа в гъстата гора, без да вижда нищо. Мислите й бяха при Тристан. За първи път от онази нощ край Уитби бяха разделени и тя имаше чувството, че едната й половина липсва. Още отсега очакваше с нетърпение завръщането му. При това се отвращаваше от чакането.

През целия си живот беше чакала. Чакаше мила дума от баща си. Знак на внимание от братята си. Покана да се върне вкъщи. Човек, за когото да означава нещо. Нито едно от тези желания не стана действителност. Научи само едно: да чака, да чака, да чака… Защо тъкмо днес чакането беше непоносимо тежко? Дали защото чакаше Тристан д’Авал?

Тристан се върна в лагера малко след залез-слънце, водейки за юздата сиво-кафява кобила. Криспин с усмивка погали уплашеното животно, което гледаше да стои на разстояние от Арес.

— Дълго те нямаше.

— Откога си се загрижил за мен?

— Откакто вече не мога да предскажа със сигурност какво ще направиш.

Въпросите и отговорите следваха толкова бързо, че Мейлис почти не ги разбра. Проследи с учудване как двамата вдигнаха десните си ръце и всеки обхвана китката на другия, след което размениха шеговити гримаси.

— Какво ново? — попита Криспин.

— Крал Стивън заповядал да затворят епископите, които отказали да коронясат сина му Йосташ. Сега е настроил срещу себе си и църквата. Питам се какво още трябва да се случи, за да разбере най-сетне, че властта му е нестабилна — разказа Тристан. — Собствените му барони и графове настояват да се разбере с Хенри, преди да се стигне до ново проливане на кръв.

— Значи няма да има битка? — намеси се възбудено Мейлис. Мисълта, че Тристан ще воюва, й причиняваше гадене.

— Ще видим — отговори той и посочи кобилата. — Няма ли да я поздравите? Ваша е. Не е непременно красавица, но е здрава и надеждна. Увериха ме, че е спокойна, с благ характер, тъкмо подходяща за дама.

Мейлис огледа предпазливо кобилата и животното отговори на погледа й. Очите им бяха горе-долу на същата височина и двете изпитваха страхлив респект една пред друга. Мейлис се отдръпна първа.

— Но аз не мога да яздя… — призна разкаяно тя.

Едва когато улови смаяните погледи на двамата мъже, тя осъзна колко необикновен беше този факт за дама от благородното съсловие. Всяка благородна госпожица умееше да язди, за да се придвижва безпрепятствено от една крепост до друга.

— Нямах кога да се науча — побърза да се защити тя. — След като мама почина, ме изпратиха при монахините. В манастира нямаше коне.

— Ще ви научим да яздете — успокои я любезно Тристан, когато тя млъкна и не знаеше какво повече да каже. Махна заповеднически на Криспин, който бе отворил уста, и продължи със същия тон — Не е трудно. Прекарахте доста време на гърба на Арес и сигурно вече знаете какво трябва да правете. Не се притеснявайте, ще бъде по-лесно, отколкото мислите. Купил съм ви и скромни дрехи. Разчитах на преценката си, но се надявам, че ще ви станат.

Мейлис безмълвно притисна до гърдите си мекия вързоп и проследи как Тристан вади от чантата на седлото още съкровища. Пресен хляб. Череши. Месно руло. Вкуснотии, от които устата й се напълни със слюнка.

— Имаше ли проблеми със стражите на градските порти? — осведоми се Криспин.

— Бяха твърде заети и не ми обърнаха внимание. Магистратът на Йорк не допуска в града въоръжени групи, независимо на кой господар служат. Забраната важи и за хората на Балиол и стражите им отказаха достъп до града. Едва не се сбиха. Служителите на барона не ми харесаха. Много подозрителни физиономии.

— Не бива да се сърдим на магистратите, че са издали такива забрани. По време на гражданска война градовете трябва да се защитават. Хайде, седни, време е за вечеря.

Тристан се огледа за Мейлис, която не бе помръднала от мястото си и слушаше напрегнато. Много искаше да узнае с каква заповед са били изпратени рицарите от Бърнард Касъл. За разлика от нея Тристан откри, че отиването в Йорк го бе направило още по-чувствителен към женските й прелести. Тя беше съвсем различна от дръзките гражданки, които бе срещнал там. По-мила, по-нежна, нуждаеща се от защита. В разкошната рокля приличаше на райска птица, заблудила се в гората.

— Не искате ли веднага да изпробвате новата рокля? — подкани я той и прекъсна мрачните й мисли. — Вярвам, че ще ви е по-удобна от тази тежка и натруфена официална одежда.

Мейлис кимна безмълвно и се скри зад скалата. Тихият разговор на мъжете я проследи, докато бе заглушен от биенето на сърцето й. Дали воините на баща й бяха тръгнали да преследват избягалата му дъщеря? В момента тя беше единственото му дете, единствената му наследница. Затова беше толкова важна за него.

Развърза с треперещи пръсти шнуровете и панделките на кадифената рокля. Вързопчето, донесено от Тристан, съдържаше скромния гардероб на заможна гражданка. Избелен лен, тънка вълна и прилично боне с воал.

Въпреки това не й беше лесно да се облече. Имаше няколко неща, които се слагаха едно след друго. Трябваше й време, докато разбере кое след кое следва, защото възпитанието в манастира не включваше уроци по модно облекло. Първо облече ризата, върху нея права туника, след това връхна рокля без ръкави с дълбоко деколте и широки отвори на раменете, под които се виждаше светлата, затворена високо на шията долна рокля. Цял куп панделки стягаха роклите на талията, шията и ръкавите.

Тристан беше помислил дори за подходящите чорапи и обувки и Мейлис най-сетне се отърва от целия блестящ ансамбъл, подарен й от сестра Мери в Уитби. Дълбоко в сърцето си младата жена изпитваше съжаление, че вече няма да носи красивата рокля. Да, беше непрактична, биеше на очи и не беше много удобна, но беше най-красивата рокля в живота й.

Когато излезе иззад скалата, двамата мъже рязко замлъкнаха.

Мейлис не подозираше, че в простата градска одежда изглежда много по-елегантна, отколкото в пъстрата официална роба. Сега нито бисерите, нито ярките цветове не отклоняваха вниманието от нея. Кафявият шал на горната рокля беше в прекрасен контраст с долната рокля в цвят на слонова кост. Двата цвята подчертаваш крехката фигура и прозрачността на кожата й.

Мейлис се бе опитала да укроти буйните си коси, но опитът бе претърпял пълен провал. Без помощта на гребен и четка можеше само да опъне назад гъстите кичури и да ги сплете на плитка, стегната с кожена лента, също намерена във вързопа с дрехите. Бонето обграждаше лицето й като рамка и подчертаваше златния блясък на светлокафявите очи и розовината на устните.

Тристан се разтрепери от желание, което веднага бе победено от угризенията на съвестта. Облечена по този начин, Мейлис вече не беше загадка. Вече нямаше никакво съмнение — спътницата му беше от благородно потекло. Млада дама, попаднала в трудно положение, която имаше право на респект и учтивост. Не беше прилично да се пита какъв вкус ще имат целувките й. С мъка успя да скрие под жакета очевидното доказателство за желанието си и това го смути още повече от самообвиненията.

— Събрах във вързопа другите ми дрехи — съобщи Мейлис, без да забелязва настъпилото мълчание, и подаде вързопа на Тристан. — Скъпоценните камъни на колана и перлите на деколтето вероятно ще ви обезщетят за допълнителните разходи по новата ми одежда.

При тези думи Тристан буквално подскочи и с мъка се върна в реалността.

— Велики боже! За какво ми е вашата рокля? Запазете си я. Сигурно ще имате случай да я облечете отново. Не желая да ви лиша от скъпоценностите.

— Защо не? — в челото на Мейлис се вдълба отвесна бръчка. — За какво са ми тези камъни?

— Такава хубава одежда не се разваля — възрази убедено Тристан.

— Но аз нямам нищо друго, с което да платя новата одежда и кобилата — продължи да протестира тя. — Не искам подаяния от вас. Достатъчно е, дето вашият спътник смята, че оставам с вас само в своя собствена изгода.

Тристан шумно изпусна въздуха от дробовете си и се обърна към Криспин, който разпери ръце и енергично поклати глава.

— Аз не съм виновен за поведението й. Можеш да ми вярваш — защити се той.

Мейлис изпухтя презрително и Тристан реши въпроса, без да вникне по-дълбоко в обвиненията й.

— Престанете да пълните красивата си главичка с подобни глупости — заяви твърдо той, взе вързопа от ръцете й и го остави настрана. После посегна към ръцете й и я вдигна леко във въздуха, за да я накара да направи крачка към него. Меката материя последва движението на краката й и смущението му нарасна, вместо да изчезне. Трябваше да се прави, че нищо не се е случило.

— Вие ме помолихте за помощ и аз ви се заклех, че ще я получите, уважаема госпожице. А сега заповядайте на вечеря. Донесъл съм от града хубави неща за ядене и вино. Мисля, че имаме право на малко разнообразие след вечното печено, сухото сирене и коравия хляб.

Мейлис се отпусна колебливо на камъка, постлан с наметката на Тристан. Постоянната смяна между страх, възбуда и предпазливост я изнервяше.

— Заповядайте!

Тристан я обслужваше, сякаш беше придворна дама на кралската трапеза. Избираше й най-хубавите късчета, подаваше й череши и постоянно пълнеше чашата й. Постепенно Мейлис се отпусна и се наслади на вечерята. Страховете й изчезнаха и направиха място на ново, различно чувство, за което нямаше име.

— Беше прекрасно — пошепна тя, когато не остана нищо, и въодушевено събра трохичките от скута си. — Никога досега не бях опитвала нещо толкова вкусно.

— Но това беше само обикновено месно руло, купено от уличен търговец! — възрази изненадано Тристан. — Нима искате да ми кажете, че никога не сте опитвали месно руло?

— Поне не си спомням да е било толкова вкусно — побърза да поправи грешката си Мейлис и се изправи. Извън малкия им лагерен огън гората беше тъмна и студена. — Позволете да се оттегля за малко, преди да си легна да спя.

— Не се отдалечавайте много — Криспин, който по време на вечерята я беше наблюдавал замислено, без да пуска обичайните си шеги, се наведе напред. — През нощта гората е опасна.

Тя кимна и се отдалечи толкова бързо, че когато стигна до малката полянка, беше задъхана. Опря се на едно стъбло и притисна лудо биещото си сърце. Какво ставаше с нея? Какви чувства я вълнуваха? Какви бяха тези странни желания за топлина и близост, които я мъчеха?

Дево Мария, Майко Божия, помогни на бедната ми заблудена душа. Вече не знам какво да правя!

— Защо трябва да ядосвате Криспин даже с цената на собствената си сигурност? Той ви помоли да не се отдалечавате много. Защо преминахте почти половината гора?

Мейлис изпищя и се обърна рязко, но като усети ръката на Тристан върху рамото си, веднага се отпусна.

— Оставете ме — пошепна с треперещ глас тя.

— От какво бягате?

Широкият гръден кош на Тристан беше неустоимо изкушение. Искаше да опре чело на рамото му и да му признае всичко. Но каква щеше да изглежда после в очите му?

Лъжкиня? Непокорна дъщеря? Избягала годеница? Подла послушница… Не. Вече беше много късно. Беше се заплела твърде много в мрежата си от лъжи. Не виждаше изход.

— От какво се страхувате? — Тристан обхвана главата й с две ръце и нежно плъзна палец по фината линия на скулата й. — Доверете ми се, Мейлис. Усещам, че нещо тайно ви измъчва. Позволете да ви помогна. Сигурно има нещо общо с необмисленото ви бягство от Уитби…

Мейлис престана да чува. Само чувстваше. Изпита усещането, че се носи във въздуха. По тялото й се разпространи необичайна топлина. Вдигна поглед, макар че вътрешният глас я предупреждаваше да не го прави. Под светлината на изгряващата луна сивите очи на Тристан бяха станали сребърни. Виждаше се ясно в зениците му. Толкова малка. Крехка. Ранима.

— Колко си хубава — чу шепота му. — Мога да те гледам по цял ден и няма да ми омръзне, знаеш ли?

Мейлис потрепери. Не беше в състояние да каже дали думите или ръцете му са виновни за възбудата й.

Сигурно сънуваше. Това беше единственото логично обяснение за неописуемите й усещания. Всеки момент щеше да чуе тънкото тракане на манастирското клепало и да се събуди в твърдото си легло. Щеше да намъкне грубата одежда и да се затича към църквата за утринната молитва. С чувство за вина, изпълнена с желания и копнеж, които някой ден трябваше да изповяда на свещеника.

Пронизителен крясък я изтръгна от тези размишления. Стресната, тя се притисна към Тристан. Ръцете му я обхванаха закрилнически. Изненадана от топлината и твърдостта на гърдите му, тя разбра. Той не беше сън. Можеше да го докосне и да го чуе.

— Това беше само нощна птица, Мейлис — пошепна гласът му до ухото й. Устните му докоснаха слепоочието й. — Гората е опасна за малките и слабите същества. Затова те последвах.

Устата му продължи надолу, помилва зарасналата драскотина и намери хладните, недокосвани устни.

В първия момент Мейлис се вцепени, но много скоро ледът се разтопи. Един глас в главата й се възпротиви, но другата половина на съществото й се събуди за нов живот под меката и в същото време въпросителна целувка. Между вкуса на червено вино и месо тя усети нещо безименно, обещаващо. Поиска да изпита повече от него, да го вкуси по-дълбоко. Жадуваше да го изпита и тази жажда се различаваше из основи от жаждата, която можеше да утоли с вода.

Без да мисли, Мейлис отговори на задълбочаващата се целувка. Вдигна ръце, обви ги около шията на Тристан и се предаде на опияняващите чувства, които нежността му будеше у нея.

Тристан беше очаквал съпротива, поне малка превземка, опит за флирт или дори укор, че си позволява твърде много. Не беше редно да й натрапва целувките си. Мейлис го бе удостоила с доверието си и имаше всички основания да го укорява, че е нарушил клетвата си. Но тя не направи нищо подобно. Вместо да му се скара, че пиеше от сладостта на устните й и ръцете му откриваха примамливите линии на тялото й, тя го окуражаваше да продължи!

Замаян от отзивчивостта й, Тристан се опита да се пребори с изкушението да я направи своя още тук и сега. Мисълта, че няма да се възползва от благоприятната възможност, го подлудяваше, но чувството за чест беше по-силно от всичко. Инстинктите го тласкаха да постъпи като негодник, но той нямаше да го направи. Стисна зъби и рязко се отдели от нея.

Когато заговори, в гласа му вибрираше напрежението, което му бе струвало да оттегли ръцете и устните си:

— Подценявал съм те. Ти имаш свой специфичен начин да отнемеш волята на мъжа, красива Мейлис.

Тя го погледна объркано и попипа влажните си устни с върховете на пръстите. Луната заливаше полянката с бледа светлина и Тристан за пореден път я оприличи на заблудена фея с огромни тъмни очи.

— Хайде да се върнем при огъня, преди да съм забравил повелите на почтеността. Ти си способна да изкусиш дори светец.

Мейлис се олюля. В тялото й бушуваше буря от неизпитвани досега чувства. Напразно потърси опора.

— Не ме оставяйте сама — помоли тя дрезгаво. — Без вашата помощ не мога да стоя на краката си.

— О, разбира се, че можеш — Тристан нарочно отстъпи още крачка назад. — По-силна си, отколкото си мислиш.

Внезапно изтрезняла, Мейлис преглътна възражението си. Не можеше да разбере защо Тристан се бе променил така внезапно. Възможно ли беше да не е забелязал каква буря бе предизвикал в сърцето и тялото й?

Глава 6

Военният лагер на Хенри Плантагенет беше цял град от безредно разположени палатки, разпрострян по брега на река Еск. Докъдето стигаше погледът, се вееха вимпели и щандарти, пламтяха огньове и се тълпяха хора. Малкото село, край което първоначално бе възникнал лагерът, вече не съществуваше. Само дървената кула на селската църква стърчеше смело над палатките и покривите. В каменната къща на селския свещеник Хенри Плантагенет посрещна Тристан д’Авал, господаря на Нанси Хол.

— Добре дошли в моя лагер, Д’Авал — каза херцогът и удостои своя нов васал с кратка прегръдка. — Предстои ни сериозна работа. Стивън от Блоа се е появил с войската си пред Уолингфорд. Крепостта, която вече петнадесет години е вярна на дома Плантагенет, продължава да се държи, но очаква нашата помощ. Ще пратим по дяволите Стивън и неговия зъл син Йосташ и най-сетне ще върнем мира в Англия.

— Аз съм с вас — потвърди кратко Тристан, впечатлен от въодушевлението на херцога, който въпреки младостта си вече излъчваше авторитет и сила.

Двадесетгодишният наследник на великия Завоевател беше среден на ръст, с широки рамене и яки крака. Под червената коса светеха любопитни сиви очи. Този млад мъж притежаваше самочувствие, интелигентност и вечно безпокойство, съчетани с харизматичното излъчване, преминало от Вилхелм Завоевателя върху неговите наследници. Хенри притежаваше рядката способност да печели сърцата и на мъжете, и на жените.

Мейлис чакаше на заден план редом с Криспин и наблюдаваше херцога изпод полуспуснатите си мигли. Тристан й бе разказал за скандалната женитба на Хенри с красивата Елеонор Аквитанска. Бракът на Елеонор с френския крал бе прекратен със съгласието на църквата, защото след петнадесет години брак тя бе дарила съпруга си само с две дъщери. Макар и единадесет години по-възрастна от съпруга си, Елеонор бе спечелила сърцето на Хенри със своята красота и страст. Говореше се, че вече била бременна с първото дете на Хенри.

— Нима сте довели и съпругата си, Д’Авал? — попита с интерес Хенри и се запъти към Мейлис.

Тя запази присъствие на духа и направи дълбок придворен реверанс, като предостави на Тристан да отговори.

— Не съпругата си, а една дама, на която обещах да я съпровождам и да я закрилям, Ваша Светлост — отговори спокойно лордът. — Попаднала е в затруднено положение без вина, но сега е под моята защита.

И без да погледне Хенри, Мейлис знаеше, че не е повярвал в обяснението на Тристан и се подсмихва вътрешно. Междувременно беше свикнала всички да я смятат за любовница на спътника й. Двамата пътуваха заедно, той се грижеше за нея. Никой не искаше да повярва, че между тях няма нищо повече. Хенри Плантагенет не направи изключение.

Внезапният импулс да защити Тристан, да не позволи на бъдещия му крал да мисли лошо за него, й даде сила да издържи погледа на Хенри. Развеселеният блясък в сивите очи отстъпи място на неохотно признание.

— Желаете ли сама да говорите за себе си, милейди? Как е името ви?

— Мейлис, Ваша Светлост.

— Лейди Мейлис коя?

— Ако Ваша Светлост позволи, предпочитам да си остана само лейди Мейлис — отговори смело тя.

Хенри Плантагенет вдигна вежди. За трети път правеше опит да поиска английското си наследство. Той не беше само авантюрист и честолюбец с гореща кръв. За разлика от Стивън дьо Блоа беше не само пряк наследник на Вилхелм Завоевателя, но притежаваше проницателността на своя прадядо. Инстинктът го посъветва да повярва на честността в очите на Мейлис. Освен това му хареса, че тя се застъпи за Тристан д’Авал. Дали изпитваше страст към неговия васал? Дали и тяхната афера беше скандална като неговата с Елеонор Аквитанска? Хенри имаше слабост към жените, които се осмеляваха да престъпят границите на традицията.

— Добре. Изправете се, лейди Мейлис! — херцогът посегна към ръката й и я дръпна да стане. — Дайте ми думата си, че когато настъпи моментът, ще ми дадете честен отговор и ще разкриете тайната си.

— Ще повярвате ли в думата на една жена, Ваша Светлост?

— Аз обичам жените, лейди Мейлис! И ценя особено умните жени.

Тристан стоеше твърде далеч, за да разбере какво говореха херцогът и Мейлис. Ала се почувства ужасно зле, когато на устните на суверена му изгря усмивка и Мейлис й отговори със сияещо лице. Пословичният чар на Плантагенет, който той пилееше щедро, накара Мейлис да се изчерви.

— Вие ще бъдете украшение на моя полски лагер, уважаема лейди — увери я Хенри достатъчно високо, за да го чуят всички. — За всички ни ще е добре, въпреки приготовленията за война да не забравяме, че на света има красота и женско очарование. Робин! — херцогът махна на пажа, който носеше табла с ядене. — Искам да намериш хубава квартира на лейди Мейлис. Разчитам на теб. Надявам се да ни окажете честта тази вечер да се храните с мен и моите спътници.

— Ваша Светлост е много великодушен — отговори с неподправена плахост Мейлис.

Тристан усети пробождане в гърдите си. Никога не беше изпитвал подобно чувство. През последните дни напразно се опитваше да се държи на разстояние от Мейлис. Ала споменът за прекрасните мигове в гората на Йорк се бе запечатал неизличимо в съзнанието му. Беше му достатъчно да чуе гласа й, за да вкуси сладостта на устните й и да усети привличането на тялото й, сгушено в ръцете му.

Нощем сънуваше как съблича одеждите й и я прави своя. Будеше се окъпан в пот, с пулсиращи слабини и дълго не можеше да заспи. Беснееше от гняв, че не може да се контролира. Денем беше изцяло подвластен на загадката и очарованието, които излъчваше Мейлис.

Очевидно херцогът също беше податлив на женските й прелести. Палатката, която им посочиха, беше в непосредствена близост до църквата, тоест до главната квартира. Вътре имаше достатъчно легла, отделени едно от друго със завеси, така че Мейлис щеше да разполага със свои „покои“.

Тристан проследи как тя се огледа учудено, а после се отпусна на едно трикрако столче, сякаш краката вече не можеха да я носят.

— Ти впечатли херцога, Мейлис — изрече той със стиснати зъби, за да изпревари въпроса й. След онази нощ двамата си говореха на ти и той не беше в състояние да го промени. — Надявам се, че не възнамеряваш да се изложиш на опасност.

— Каква опасност?

В кадифените кафяви очи светна несигурност. Когато Тристан й говореше с този рязък тон, тя се чувстваше виновна, макар да не знаеше какво е направила. Може би бе допуснала грешка, без да го съзнава?

Тристан веднага изтълкува видимата й неловкост като чувство за вина и намери потвърждение за ревността си. Ядосан, че изобщо трябваше да я предупреждава, той отговори по-рязко, отколкото беше възнамерявал:

— Ти си под моя закрила. Моето име и твоето собствено поведение ще определят дали хората от лагера ще се отнасят към теб с уважение или не. Ако позволиш на херцога да флиртува с теб, значи не си по-добра от многото уличници, които следват войниците.

В първия момент Мейлис не разбра дали това беше добронамерен съвет или обида. Откакто я бе целунал в гората на Йорк, тя го разбираше още по-малко отпреди. Нежностите, които си бяха разменили, очевидно нямаха значение за него. Те не се повториха, а когато говореше с нея, той го правеше с обидното високомерие на мъж, който е принуден да се занимава с някаква глупачка. Думите, които отправяше към нея, бяха арогантни — като току-що изречените.

Това я нарани, но тя се постара да скрие болката си. Изправи срещу него цялата си гордост и малкото, което знаеше за живота извън манастирските стени, и се постара да говори студено и овладяно.

— Дала ли съм ви някога повод да укорявате поведението ми, милорд?

Мейлис не знаеше, че гневните й очи бяха станали златни и пръскаха ослепителни искри. В съчетание с вдигнатите вежди и гордо изправените рамене, те й придаваха вид на разярена амазонка. Тристан за пореден път се запита как е възможно едновременно да я обожава и да му се иска да я напляска. Как изобщо бе стигнал дотам да си представя насилие над жена?

— Хайде да не се караме — помоли той и здраво стисна зъби, за да се овладее.

— И аз искам същото — отговори сухо Мейлис. — Благодаря ви за съвета. Нито херцог Анжу, нито аз сме заслужили подозренията ви.

Тя се надяваше пламенно, че той няма да усети как бие сърцето й под трите ката плат. Какво ставаше с Тристан?

Той се запъти към изхода и вдигна платнището. На прага се обърна отново към нея.

— Когато се върне Криспин, кажи му, че съм отишъл да нагледам конете.

Без да изчака отговора й, той спусна платнището и я остави сама с възмущението, несигурността и копнежа й.

Мейлис стана и няколко пъти обиколи палатката. Беше толкова развълнувана, че дори започна да размахва юмруци. Много й се искаше да хвърли и да счупи нещо. Да го натроши на парченца, за да отреагира гнева си.

Откакто се бе примирила, че близките й са я забравили, тя бе обуздала буйния си темперамент и вече не плашеше монахините с дивите изблици, които редовно я спохождаха в детските й години. Днес за първи път от много време получи подобен пристъп и незабавно си спомни съвета, който й бе дала починалата майка игуменка за такива случаи:

Когато сама не знаеш какво да правиш със себе си, дете, помоли Господа наш за съвет. Той е наш баща и ще ти помогне.

Откакто избяга от манастира, не беше влизала нито веднъж в Божия дом. Нищо чудно, че бе загубила яснотата на мислите и чувствата си. Липсваха й спокойствието на молитвата, тишината на църквата, които й позволяваха да погледне в собственото си сърце.

Мейлис кимна решително и излезе от палатката. Пажът Робин, който седеше на ниско столче пред входа, скочи и се поклони почтително.

— С какво мога да ви услужа, милейди?

В първия момент Мейлис се стъписа, но като видя възхищението в очите на момчето, на устните й изгря усмивка. Робин беше още малко момче и очевидно много се стараеше да изпълнява службата си.

— Много мило, че искаш да ми помогнеш, но нямаш ли друга работа?

— Херцогът ми заповяда да ви служа. Той желае нищо да не ви липсва.

Мейлис откри на жакета му лъвовете на Анжу. Загрижеността на херцога я трогна и обърка едновременно. Очевидно бе предвидил, че големият военен лагер ще я направи несигурна.

— Щом е така, ще те помоля да ме придружиш до църквата — каза тя. — Знаеш ли дали там има свещеник, на когото мога да се изповядам?

— Откакто сме тук, не сме го виждали, милейди — отговори изчервен пажът. — Но с удоволствие ще ви придружа до църквата. Последвайте ме, моля.

Макар и притеснена от десетките любопитни погледи, Мейлис стигна без произшествия до селската църква. Гербът на жакета на Робин им отваряше по магичен начин път между палатките.

За разлика от дървената църковна кула, корабът на църквата и къщата на свещеника бяха изградени от грубо издялан пясъчник. Вътре беше хладно и тихо. Мейлис усети под тънките подметки на обувките си неравните шистови плочи на пода. Над простия олтар висеше разпятие с нарисувана дървена фигура на Спасителя. Никъде не се виждаше фигура на Дева Мария, нито изповедалня. През прозорците от двете страни на кръста влизаха слънчеви лъчи, в които танцуваха прашинки и дребни насекоми.

Робин направи кръстен знак, но остана до вратата, докато Мейлис се запъти бавно към олтара. Полите й шумоляха по каменните плочи. Шумът на военния лагер се блъскаше в каменните ниши като вода в колоните на мост и заглъхваше. Църквата беше остров на тишината.

После дойде плачът. Сърцераздирателен, макар и потискан плач, за който в първия миг Мейлис предположи, че идва от собственото й сърце. Едва когато забеляза фигурата, легнала на пода пред портичката към сакристията, тя разбра кой плачеше. Видя бледи крайници, разкъсана рокля и разбъркани руси коси. Момиче. Ранено момиче с кървави следи на ръцете и краката.

— Велики боже! Какво е станало с теб?

Мейлис се отпусна на колене на прага на сакристията и предпазливо докосна рамото на плачещата. Скрила лице в ръцете си, непознатата хълцаше на пресекулки. Мекото докосване изтръгна от устата й панически вик.

— Успокой се. Искам да ти помогна. Кажи ми, какво мога да направя за теб?

Момичето поклати глава и плачът му стана още по-безутешен. Не каза нито дума. Мейлис се огледа търсещо и се сети, че не е дошла сама.

— Ела тук — махна заповеднически на Робин. — Искам да я вдигнем. Не бива да я оставяме да лежи на студените камъни.

Момчето се приближи с видима неохота.

— Не я докосвайте, милейди — извика той веднага щом видя отблизо легналото момиче. — Не си хабете съчувствието за тази уличница. Това е едно от селските момичета. Първо се забавляват с войниците, а после реват, та се късат. Но щом белята е станала…

Мейлис погледна пажа, после отново момичето. Робин вирна нос и отвратено поклати глава. Неизличимото високомерие на благородника, съчетано с мъжка арогантност, направо й отне дъха. Робин беше твърде малък, за да се държи така. Усети, как някъде дълбоко в нея рухна стена. Вече нямаше да търпи мъжете да й казват какво да прави и какво не. Беше се наситила на надменността им, на претенциите им да й заповядват, и на ограничената им способност за преценка.

— Как разбра всичко това от пръв поглед? — изфуча разярено тя, без да подбира думите си. — Ще ти кажа нещо, момченце. Намираш се в църква! Нашият спасител умря на кръста, за да ни опростят греховете и да получим прошка. Ако се считаш за по-важен от Божия Син, тогава се махай оттук и не се мяркай повече пред очите ми. Нямам нужда от услугите на хлапак с жълто около устата, който е вирнал нос и забравя християнския си дълг. Как смееше да се смяташ за по-добър от едно бедно селско момиче, което е било брутално измъчвано от такива като теб!

— Браво!

Тихо ръкопляскане от другата страна на църквата накара и Мейлис, и пажа да се обърнат стреснато. От сянката се появи Криспин и Мейлис видя около устата му гневна линия, която по изключение не се отнасяше за нея.

— Какво се е случило с момичето? — попита той.

— Не мога да кажа точно. Тя не спира да плаче. Тъкмо смятах да изпратя за помощ. Не виждам наранявания по тялото й, но явно се е случило нещо, което я е уплашило до смърт. Можете ли да я отведете в нашата палатка? Там ще се погрижа за нея.

За разлика от пажа, Криспин пристъпи към действие, без да губи време в приказки. Без усилие вдигна момичето на ръце, сякаш не тежеше повече от танцуващите във въздуха прашинки, и го понесе към изхода.

Мейлис дръпна разкъсаните поли върху издрасканите крака, по които имаше мръсотия и кървави следи. После бързо приглади назад разрешените коси и ги нави на тила, за да не се влачат по земята. Накрая помилва ръцете на момичето, което все още криеше лицето си, и рече утешително:

— Не се страхувай, няма да ти сторим зло. Но искам да лежиш на каменните плочи, защото ще се разболееш. Ще те отнесем на сигурно място.

Този път Мейлис, Криспин и пажът бяха проследени от още повече смаяни погледи. Мейлис не забелязваше нищо. Цялото й внимание беше съсредоточено върху раненото момиче. Изобщо не обърна внимание на пажа, който влезе в палатката и запристъпва смутено от крак на крак, докато Криспин нежно положи момичето върху постелята, предвидена за Мейлис.

— Извинявайте, милейди — осмели се да се обади Робин. — Не исках да ви ядосам. Кажете ми какво мога да сторя, за да поправя грешката си.

Мейлис вдигна глава, изгледа го изпитателно и го дари с усмивка, която го накара да се изчерви като рак.

— Ти не засегна мен, а това нещастно същество, Робин. Но приемам извинението ти от нейно име. Всеки от нас прави грешки. Ще бъдеш ли така добър да донесеш топла вода, чисти ленени кърпи и нещо за хапване? Момичето изглежда, сякаш от дни не е слагало нищо в устата си. Освен това е крайно време да ми кажеш цялото си име. Вече съм почти убедена, че ще станем приятели, и искам да зная всичко за теб.

— Аз съм Робин, синът на господаря на Лонглет.

— Прекрасно, Робин! Хайде, тичай да донесеш, каквото ти поръчах. Аз меря приятелите си по делата им, не по думите.

Пажът изскочи от палатката с такава скорост, че платнището се развя подире му, а Криспин погледна Мейлис с ново събудило се уважение.

— Отлично се справихте с малкия горделивец, милейди. Какво ще направите с мен, ако ви призная, че вече съм се вразумил и смятам, че съм бил несправедлив към вас? Оказах се не по-умен от това хлапе. Осъдих ви, преди да съм ви преценил.

— Мога само да ви поздравя за прозрението, но сега нямаме време — отговори Мейлис почти небрежно, защото в този момент момичето най-сетне свали лице от ръцете си и страхливо потърси погледа й.

— Господ да ми е на помощ — пошепна беззвучно то.

— Вече ти помогна — усмихна се Мейлис. — Всичко ще се оправи, бъди спокойна. Не искам да се страхуваш. Как се казваш?

— Джанис — пошепна момичето едва чуто.

— Сигурно родителите ти вече те търсят, Джанис — предположи Мейлис. — Искаш ли да…

— Аз имам само баща и на него му е все едно какво става с мен — прекъсна я ядно момичето.

Мейлис разбра и мълчаливо посегна към ръцете й. Джанис отговори на ръкостискането с неочаквана сила и се огледа. Като забеляза Криспин, потрепери от страх. В същото време се появи Робин, следван от едър ратай с две кофи вода. Робин беше преметнал на рамото си няколко кърпи и крепеше в ръцете си тежка табла с ядене.

Джанис затрепери и се отдръпна в най-далечния край на постелята. Мейлис трябваше да я задържи, за да не избяга от другата страна. Очевидно момичето изпитваше панически страх от мъже.

— Много ви благодаря за усилията — Мейлис погледна многозначително Криспин и направи едва забележим знак с глава към изхода.

За щастие той разбра веднага и нареди на пажа и на ратая да се оттеглят, след което излезе и той. Под внимателните ръце на Мейлис момичето видимо се отпусна. Младата жена сръчно изми мръсотията от лицето и ръцете и видя кръгло момичешко лице, обсипано с лунички, и украсено с голяма синина под дясното око и натъртена лява скула.

— Кой ти направи това? — попита с ужас тя.

— Мъжете, които са заели селото.

— Хората на херцога? Но те не водят война срещу селяните.

Джанис изпръхтя презрително.

— Ако това не е война, тогава Бог да ни пази от истинската война. Те изпотъпкаха градините ни и изклаха кокошките ни. Издигнаха палатките си на нашите ниви и когато си отидат, няма да можем да засеем наново. Но и без това няма смисъл да орем нивите, защото нахраниха конете си с житото ни.

— Но херцогът сигурно ще ви обезщети за загубите!

— Много бих се учудила, ако го направи — Джанис се взря мрачно в издрасканите си ръце. — Войниците са по-лоши от скакалци, все едно дали идват с добро или с лошо. Свещеникът ни предупреди да се пазим от тях. Каза, че жените и момичетата трябва да се скрият в гората. Че войниците ще си отидат скоро. Но аз… аз постъпих глупаво. Исках да видя какво прави кравата ни. Скоро ще се отели и ме беше страх, че татко няма да се погрижи навреме и теленцето ще умре. Знаех, че се мотае около войниците и се налива с тях. И той беше войник, но удар с меч му разби коляното и трябваше да се върне вкъщи при мама и мен…

Джанис замлъкна и втренчи поглед в платнището на палатката. Пред вътрешния й взор се нижеха картини, които останаха скрити за Мейлис. Но начинът, по които затрепери и обгърна с ръце слабичкото си тяло, й каза много неща. Гражданската война бе направила от много селяни войници и почти всички бяха пострадали телесно и душевно.

— Къде е майка ти? — попита съчувствено Мейлис. — В гората ли е?

— Почива в селското гробище. Той я блъсна в стената на кладенеца, малко след като си дойде. Оттогава сме сами.

Мейлис нежно приглади косата й. Джанис продължи като в треска:

— Намерих кравата. Заклана. Баща ми беше там. Пиян. Продал им всичко, което имахме. Живота ни за една бъчва вино. Развиках му се, но той ми се изсмя. Мъжете зареваха и се нахвърлиха върху мен. Той не им попречи. Един след друг, като животни. По едно време видях в колана на някого нож. Измъкнах го и го размахах. Навсякъде кръв. Онези, дето ме държаха, ме пуснаха и аз избягах. Скрих се в църквата. По-добре Господ да ме накаже, отколкото войниците. Ако ме хванат, ще ме обесят.

Мейлис захапа долната си устна. Чутото я потресе. Накъсаният разказ я изпълни със съчувствие и гняв. Беше твърдо убедена, че Джанис не носи никаква вина за случилото се.

— Никой няма да те обеси. Вярвай ми. Имаш думата ми. Напротив, аз ще се погрижа да поискат сметка от виновните. Онези, които са ти причинили зло, трябва да бъдат наказани.

Джанис поклати глава. Не можеше да повярва.

— Вие може да сте лейди, но сте само жена. Защо ме изведохте от църквата? Тя е най-сигурното убежище. Сега ще ме хванат и ще ме осъдят.

— Глупости!

Упоритостта, с която Джанис търсеше смъртта, разгневи Мейлис повече от всичко досега.

— Глупост е, когато жената си мисли, че може да спечели нещо срещу мъжете — пошепна с болка момичето.

— Ще почакаме и ще видим — отвърна упорито Мейлис, която държеше да има последната дума.

Глава 7

— Възможно ли е и двамата да сте си загубили ума? — Тристан премести поглед от Мейлис към Криспин и от млечния си брат отново към младата жена. — Какво ще правим с това селско момиче?

— Мисля, че ми е необходима камериерка — отговори Мейлис с по-голяма убеденост, отколкото изпитваше. — Всяка благородна дама има лична прислужница. Ако трябва да живея като благородна дама, значи трябва да имам камериерка. Сигурна съм, че Джанис ще ми прислужва усърдно.

Фактът, че тя беше права, раздразни още повече Тристан. Защо сам не бе помислил за това? Защото не искаше да дели Мейлис с никого другиго? Защото му харесваше тя да е зависима изцяло от него? Опита се да прикрие неловкостта си с подигравка.

— Така значи, камериерка! И какво ще е следващото, милейди? Собствен церемониалмайстор? Свирач на лютня? Каплан?

Мейлис му хвърли унищожителен поглед и не го удостои с отговор. Тя притежаваше естествено достойнство, което го впечатляваше, дори когато беше бесен от гняв срещу нея. Колкото повече страни на характера й откриваше, толкова по-интересна ставаше тайната, която Мейлис грижливо криеше от него и от Криспин.

Криспин бе поел задължението да разкаже на млечния си брат за случилото се с Джанис. Сега размени бърз поглед с Мейлис, скръсти ръце под гърдите си и поклати глава.

— Правим го само за да защитим момичето. Тя е бранила живота си. Стрелецът, на когото е забила ножа в рамото, заслужава много по-строго наказание от леката рана, която скоро ще зарасне. Видя ли синините по лицето й? Можеш ли да си представиш какво са й причинили? Войниците са свине. Безогледни свине. Ако питаш мен, всички заслужават смъртно наказание.

— И какво ще стане, когато открият Джанис при нас? — Тристан за пореден път се запита защо двамата упорито отказваха да погледнат на нещата от тази страна. — Войниците на херцога търсят момичето, което е ранило стрелеца. Знае се, че е от селото. Само въпрос на време е да открият, че е намерила убежище при нас.

— Джанис не е уличница! Войниците са я изнасилили! Даже да я открият при нас и да я обвинят, тя ще е под закрилата на лейди Мейлис. Тя няма да допусне да изправят момичето пред съд и да го обесят. Убеден съм, че няма да го допусне.

— Лейди Мейлис, така значи…

Тристан хвърли зъл поглед към млечния си брат. Знаеше се, че рано или късно и той ще попадне под магията на Мейлис. Не можеше да й се сърди, камо ли пък за по-дълго време.

— Не намираш ли, приятелю, че тъкмо ти нямаш никакви основания да се вълнуваш от затрудненията, които ни очакват, защото сме помогнали на една жена в нужда? — дръзката забележка на Криспин прозвуча като предизвикателство.

При този въпрос даже Мейлис трябваше да потисне усмивката си. Лицето й остана неподвижно, но блесналите очи я издадоха.

Тристан зарови пръсти в косата си и капитулира. Не можеше да се бори срещу обединените сили на двамата си най-скъпи хора на света.

— Само небето знае откъде ми се стовари всичко това. Тръгнах да се бия за херцога, а не да създам собствено домакинство — изохка той, но примиреният му тон издаваше съгласие. — Сигурни ли сте, че момичето ще иска да тръгне с нас? Утре на разсъмване трябва да потеглим. Сигурно никога не е напускало селото си. Ще ти създава повече проблеми, отколкото да ти помага, Мейлис.

— Обещах й, че при мен ще е на сигурно място — отговори тихо Мейлис. — Нищо не я задържа в селото. Баща й е безсърдечен негодник, който за канче бира е готов да продаде честта и живота на дъщеря си. Ако я оставим тук, ще бъде безправна робиня на настроенията му.

— Робиня? Не преувеличавай.

— О, не преувеличавам — очите на Мейлис потъмняха от болка. — Бащите са господари на дъщерите си, нима не знаете? Имат право да ги женят, да ги пребиват от бой, да ги заточават, даже да ги предадат в ръцете на най-върлите си врагове, без кралят или църквата да повдигнат възражение. Правото е на тяхна страна. Нещастието е на страната на дъщерите.

— Никога не съм обръщал внимание на тази гледна точка — призна замислено Тристан.

— Защото не сте дъщеря — отвърна горчиво тя. — Искате ли да чуете как се е отнасял онзи грубиян с Джанис през всичките тези години?

С много нежност и внимание Мейлис бе накарала младата жена да й разкаже всички подробности от безутешния си живот. Погрижи се тя да яде и пие редовно, излекува раните й и седеше до постелята й, когато Джанис заспиваше изтощено. В момента се чувстваше като квачка, която защитава пиленцето си. Грижата за Джанис успешно отклоняваше вниманието й от собствените й проблеми. Никога досега не се беше грижила за друг човек и сега с радост установяваше, че й харесва.

— Спести ми подробностите. Виждам, че сте помислили за всичко — отговори Тристан. — Сигурни ли сте, че пажът, когото херцогът е изпратил да изпълнява заповедите на Мейлис, ще си мълчи.

— Убедена съм — отговори кратко тя, без да се впуска в подробности.

— А кой ще бди над момичето, докато ние сме при херцога?

— Аз ще се погрижа — увери го Криспин. — Никой чужд човек няма да влезе в тази палатка, докато Джанис е вътре.

— Е, тогава да вървим.

Тристан предложи ръката си на Мейлис и огледа изпитателно лицето и фигурата й, сякаш ги виждаше за първи път. Благодарение на помощта на Робин тя бе успяла да избере най-доброто от оскъдния си гардероб.

За първи път я виждаше с разпусната коса. Само две тънки плитки на слепоочията, в които бяха вплетени кордели, задържаха блестящата грива, която спонтанно му напомни за червеникавокафявата козина на катеричка. Косите й бяха покрити с тънък бял воал, който падаше до хълбоците и бе закрепен с тънка, украсена със скъпоценни камъни лента, чиито краища падаха на тила. Това беше коланът на първата й рокля — Тристан разбра това по скъпоценните камъни. Скромната одежда подчертаваше по очарователен начин накита на главата и прекрасните коси.

— Воалът е нов — каза той и гласът му прозвуча толкова равнодушно, че Мейлис едва успя да скрие разочарованието си.

Робин я бе уверил, че изглежда прекрасно, и тя, глупачката, му повярва. Искаше да бъде красива за Тристан, искаше той отново да я погледне както през онази нощ в гората. Явно намерението й е било предварително осъдено на провал. Той вече не я харесваше.

— Пажът на херцога ми помогна да се облека както подобава — обясни сковано тя.

Тристан не отговори.

Външността на Мейлис го обезпокои дълбоко по две причини. Желаеше я, както никога досега не беше желал жена, и в същото време гласът на разума му казваше, че трябва да стои далече от нея. Неразрешената загадка на произхода й и целта, която преследваше, го караха да бъде предпазлив. Но дали лесно възпламеним характер като Хенри Плантагенет щеше да остане разумен при толкова красота?

На трапезата на херцога бяха събрани само най-верните му съратници. Както се очакваше, Мейлис беше единствената дама между воините. Хенри я покани да седне на почетното място отдясно на неговото и непринудено раздели дъската си за ядене с нея. Лично пълнеше чашата й и пускаше весели шеги, за да разсее плахостта й. Бузите й порозовяха и мелодичният й смях помрачи още повече настроението на Тристан.

Той седеше твърде далеч, за да чува какво си говорят двамата, но въодушевеният поглед на херцога беше от ясен по-ясен. Мейлис му харесваше. Много му харесваше. И не само на него.

— Откъде намерихте това вълшебно същество, Д’Авал? — попита заинтригувано съседът му по маса. — Има ли там и други като нея?

Тристан се направи, че не е чул въпроса.

— Можете ли да ми кажете нещо за плановете на херцога? — попита сериозно той. — Какво ни очаква в Уолингфорд? Ще има ли сражение?

Рицарят кимна колебливо и най-сетне отдели поглед от Мейлис.

— Вероятно. Стивън дьо Блоа е обсадил крепостта и от няколко седмици не пуска пиле да прехвръкне. Знае, че Хенри вече няма избор. Длъжен е да се притече на помощ на хората в Уолингфорд. Стивън иска да даде пример с крепостта. Ако младият херцог се провали, ще трябва завинаги да забрави желанието си за английската корона. Победа или поражение — това са двата пътя пред Хенри Плантагенет и всички, които го следват.

Разговорът премина към военната тактика, оръжията, наемниците и новите обсадни машини, но Тристан през цялото време държеше под око Мейлис и херцога. Начинът, по който двамата бяха събрали глави, никак не му харесваше.

Хенри приключи вечерята много по-рано от обикновено, защото възнамеряваше да тръгне на разсъмване. Направи си труда лично да отведе Мейлис при Тристан, но на сбогуване целуна ръката й и я задържа доста по-дълго, отколкото позволяваше приличието.

— Грижете се добре за дамата, приятелю — каза той на Тристан и го потупа по рамото. — Тя е скъпоценен камък с особено качество.

За щастие Хенри се обърна, преди Тристан да даде отговор. Рицарят погледна Мейлис и безмълвно й предложи ръката си, за да я изведе от палатката.

Мълчанието му беше крайно обезпокоително. Мейлис го познаваше вече доста добре и не й беше трудно да открие какъв гняв бушуваше в гърдите му. Какво пак бе сгрешила? Накрая не издържа.

— Вие ми се сърдите — заговори направо тя. — Защо? С какво съм заслужила това отношение? Още ли сте ядосан заради Джанис?

— Ядосан заради Джанис? — повтори думите й той. — Я не се преструвай на глупачка! Заради теб е.

Изненадана от грубостта му, Мейлис спря и го принуди и той да направи същото. Денят беше толкова богат на събития, че обидните му думи от следобеда бяха изместени от други, по-важни проблеми. Но сега споменът се върна. А с него и разочарованието, че той й имаше толкова малко доверие.

— Няма ли да престанете непрекъснато да ме подозирате в опит да ви измамя? — попита изтощено тя. — Къде остана клетвата ви да ми помагате и да ме закриляте? Откакто стигнахме при херцога, май сте я забравили.

Тристан изруга полугласно и се огледа търсещо. Палатка до палатка, огън до огън. Мястото наистина не беше подходящо за такъв разговор. Хвана я за ръката, пренебрегна тихия й вик и я повлече след себе си по тясната уличка между палатките към стръмния бряг на реката. Река Еск, широка сребърна лента под светлината на намаляващата луна, по това време беше царство на жабите и нощните птици. Песните на щурците и плискането на водата заглушаваха шумовете на нощния лагер. Между двата стръмни бряга, Еск бързаше към делтата си.

Мейлис дишаше дълбоко свежия въздух. Шумовете на природата умиротвориха духа й и тя си възвърна вътрешното равновесие. Изчака в търпеливо мълчание, докато Тристан освободи ръката й.

Китката й пареше от хватката на твърдите му пръсти и тя я разтри механично. Вдигна глава към силната му фигура и се опита да пренебрегне болезненото теглене в тялото си, което предизвика тази гледка.

— Не съм променил решението си — поде Тристан нишката на разговора, сякаш не бяха тичали през половината лагер. — Но се питам защо онази нощ съдбата ме сблъска точно с теб.

— Може би защото така е било писано?

— Или защото ти си знаела, че това е най-добрият начин да се обвържеш с господаря на Нанси Хол.

Мейлис направи крачка назад и го погледна объркано.

— Какво говорите? Та аз изобщо не ви познавах…

— Може би зад всичките ти тайни се крие дързък план? Може би си ни чакала в Уитби, за да излезеш на пътя ни в подходящия момент? Доста хора в Нанси Хол знаеха, че възнамерявам да тръгна на път тази нощ и че ще мина по пътя между крайбрежните скали. Какво искаш от мен?

Беше й трудно да следва абсурдната му мисъл. В следващия миг буйният й темперамент изби за втори път през този ден. Беше твърде уморена и объркана, за да се овладее.

— Вие сте луд! — изкрещя вбесено. — И надценявате важността си, Тристан д’Авал. Преди онази вечер в моя живот нямаше място за вас. Вие не сте пъпът на света, макар да си въобразявате, че сте!

— Знам, че не съм херцог и не ме чака корона. Затова коварната вещица вече не се интересува от мен.

Мейлис загуби ума и дума.

В уединеността на манастира в Уитби ревността имаше друго лице и тя не беше в състояние да проумее, че Тристан я ревнуваше до безумие и беше отчаян. Разбра само, че нарочно се отнасяше пренебрежително към нея. Че искаше да я нарани. Гневът й угасна също толкова бързо, колкото се бе появил. Уплашена до смърт, тя се отдръпна от него.

— Нямам представа за какво говорите.

В този миг Тристан забеляза стръмния речен бряг зад нея и грижата отново възтържествува над съмненията. С две крачки се озова до Мейлис и я хвана за раменете. Макар че тя се извиваше като змиорка, той успя да я удържи. Усети съпротивата й, но и нещо ново. Страх.

— Откога се боиш от мен?

— Откакто престанах да ви разбирам — отговори честно тя. — Гледате ме, сякаш ме мразите.

— Ти ме ограби.

— Никога не бих направила подобно нещо.

— Открадна сърцето ми.

Преди да разбере дълбокия смисъл на това обвинение, Мейлис се озова в обятията на Тристан. Устата му потърси нейната с такава буйност, че по тялото й се разля горещина. Копнежът я надви и тя падна в прегръдката му. Пулсът й се ускори, сърцето й заби по-бързо и се опита да пробие бронята на гръдния кош. Тя забрави да диша. Зави й се свят и се вкопчи в единствената опора, която откри в тази вихрушка на сетивата. Вдигна ръце и обхвана тила му. Усети как той я притисна до себе си и въздъхна блажено.

— Ти държиш сърцето ми в малките си бели ръце и винаги когато се опитам да го освободя, имам чувството, че го изтръгвам от гърдите си — призна Тристан между целувките. — Никоя жена досега не е причинявала такъв бунт в тялото ми. Ти си магьосница, признай.

Мейлис се колебаеше между блаженството и възмущението. Веднъж вече я бе отблъснал, когато направи грешката да повярва в красивите му думи. Но сега я държеше здраво, устните му се плъзгаха по слепоочията и челото й. Желанието му остави горещи следи по кожата й, които намериха ехо дълбоко в нея — ехо, което беше и наслада, и болка едновременно.

Усети как той свали воала от главата й и зарови пръсти в разпуснатата й коса. Ръцете му обхванаха главата й и я задържаха неподвижна, за да не може да избяга от целувките му. Но не беше нужно да я държи. Тя не беше в състояние да устои на изкушението. Нежността му прогони разумните мисли от главата й. Остана само той.

Вкусът на устата му, милувките на езика му и интимността на милващата гърдите й ръка изтръгнаха от сърцето й сладостна въздишка. Желанието да изпита повече от това прогони и последните остатъци от съпротива. Знаеше, че това, което правеха, е неприлично, че е грях, за който ще трябва да се покае, но в този момент нищо нямаше значение. Само Тристан.

Той я отведе внимателно зад завесата, която образуваха клоните на самотна плачеща върба, падащи чак до водата. Под дървото намериха сух пясък и илюзия за уединение. Тристан постла наметката си и тя падна без възражения в протегнатите му ръце. Лунната светлина изплете по телата им сребърно-черни шарки на листа.

Тристан улови ръцете, които тя мълчаливо и умолително протегна към него.

— Сигурна ли си, че го искаш? — попита той, събрал последните остатъци от разум и чувство за приличие. — Аз те желая, но никога не съм принуждавал жена да стане моя.

— Искам да ме държиш в ръцете си — Мейлис забрави всичко около себе си. Забрави да се владее и му каза онова, което чувстваше. Първото, което й дойде на ума. — Не знаех, че може да съществува такъв копнеж по милувките на друг човек. Че има целувки, които изгарят кожата и събуждат невероятна сладост.

Невинността на това чувствено признание го обезоръжи и възпламени едновременно.

— Ще те науча какви целувки има — обеща той дрезгаво. — Нощта е сякаш специално създадена за такъв урок.

Ръцете му се плъзнаха под роклята й и започнаха да разкопчават копченцата и да развързват шнуровете, докато устните му се плъзгаха по лицето й. Езикът очерта като на игра контурите на устата й.

Мейлис вкусваше нежностите му с нарастваща жажда, както бе вкусила непознатите ястия на трапезата на херцога. Досега не беше разбрала колко ограничен е бил животът й в манастира. Светът не й беше липсвал, защото не го познаваше. Сега непознатото я заля като порой. Ако по пътя си на юг бе познала многообразието и красотата на природата, сега осъзна многообразието на собствените си чувства — това я разтърси и я накара да загуби ума и дума.

Когато Тристан започна да милва голата й кожа, тя усети как фините косъмчета по тялото й настръхнаха, порите се свиха и кръвта потече по-силно по вените й. Гърдите й изведнъж станаха по-големи и по-тежки и сякаш оживяха. Връхчетата им се втвърдиха и щръкнаха с очакване, когато той започна да ги милва с устни и език. Контрастът между хладния нощен въздух и горещината на устата му беше прекрасен и й причиняваше сладостно мъчение. Болезненото теглене в дълбините на тялото й се засилваше и я изпълваше с никога неизпитвано безпокойство.

Наистина ли нейното собствено тяло, голо и безсрамно, изрисувано с причудливи шарки от луната и листата на върбата, трепереше в сладко очакване? Тя се гледаше учудено, без да забелязва възхищението на Тристан. Манастирските правила изискваха винаги да носи риза, даже когато се миеше с леденостудената вода, която сама бе извадила от кладенеца. Монахините я учеха да пренебрегва потребностите на тялото си, да гледа на него като на товар и тегоба. Тялото бе проклятието на жената. Грехът на това тяло бе прогонил Адам и Ева от рая.

По лицето на Тристан нямаше и следа от отвращение. Само възхищение и обожание.

— Колко си красива — пошепна той и треперещата му ръка се плъзна по елегантните линии на фигурата й. — Крехка и гладка и в същото време твърда и здрава. Дори перлите не притежават този скъпоценен блясък. Дори те не са толкова красиви.

— Ако наистина съм красива, искам да бъда само за вас — пошепна с треперещ глас тя.

Надигна се срещу търсещите му ръце и тихите й въздишки се смесиха с тихото плискане на реката. Някъде съвсем наблизо запя славей.

— Чуваш ли? — пошепна Тристан. — Пее за нас.

Мейлис чу не само песента на птичето, а и шумолене на дрехи. Въпреки това се стресна, когато голото, мускулесто тяло се притисна до нейното, когато ръцете й се плъзнаха по топла кожа. Снопове корави мускули, издутини и вдлъбнатини на мъжкото тяло, чуждо и възбуждащо познато — всичко това опияни сетивата й. Тя жадуваше за милувките на Тристан. Искаше да го усети с всичките си сетива. Откри, че той я допълваше като восъчна форма отливката, създадена от нея. Всяка издутина влезе в съответната вдлъбнатина. Коравото в мекото. Окосменото в гладкото.

Тристан отдавна вече не знаеше кой кого изкушаваше. Естествената чувственост на Мейлис, съчетана с едва ли не весела безогледност, го докара до ръба на лудостта. До тази нощ се смяташе за мъж с известен опит, но Мейлис му показваше, че не е знаел нищо за физическата любов. Не е имал представа какво е наслада и отдаване.

Без да окаже никаква съпротива, тя позволи на пръстите му да изследват тайните на утробата й. Беше готова за него и когато той разтвори меките гънки между краката й и намери възбудената малка пъпка, която жадуваше за милувките му, от гърлото й се изтръгна изненадан вик. За да го задуши, тя заби зъби в рамото му.

— Дръж се прилично, малка лъвице — изръмжа той, завладян от необузданата й реакция.

— Какво правиш с мен? — попита дрезгаво тя.

— Да престана ли?

— Не! Не! Не!

Страстта в тези три думи беше достатъчен отговор. Крехкото женско тяло, което го привличаше неустоимо под лунната светлина, беше едновременно чудо и провокация. Макар че копнееше да я завладее веднага и бурно, той се поколеба. В никакъв случай не искаше да й причини болка.

— Хайде, ела!

Подканата на Мейлис го накара да предположи, че тя има известен опит в интимността с мъж. Отдаде се на възбудата на мига и се заби дълбоко в горещата, влажна, очакваща го утроба. Вече не беше способен да удържа желанието си, когато усети лекото препятствие. Несръчният й опит да се отдръпне дойде твърде късно.

Девственица!

Това беше последната му съзнателна мисъл, преди да се задвижи по спиралата към най-висшето удоволствие.

Мейлис сметна внезапната остра болка за данъка, който трябваше да плати за грешното си удоволствие. След първото отдръпване тя посрещна тялото му с радост. Уви се около Тристан, опиянена от чувството за власт, каквато в този момент притежаваше над него. Достави му удоволствие и това я изпълни с неизпитвана досега радост.

Не знаеше колко време е минало, когато забеляза, че песента на славея отдавна е заглъхнала. Даже реката не се плискаше както преди. Никакъв шум не нарушаваше тишината. Изпита чувството, че чува как диша земята. Тристан и тя бяха сами в нова вселена, която любовта бе създала специално за тях. Искаше вечно да лежи така, далече от действителността и от всички въпроси, които тя пораждаше.

— Прости ми, че ти причиних болка — гласът на Тристан най-после разруши магическото очарование. — Ти ме подлуди, прекрасна моя.

— Не си ми причинил болка — възрази тихо Мейлис. Плъзна пръсти по косата му и усети как той притисна лице между гърдите й. — Ти ме дари с любов и аз ти благодаря за това.

— Взех нещо, което не беше определено за мен. Боя се, че и двамата допуснахме съдбоносна грешка.

Той се отдели от нея и се надигна. Намери дрехите си в мрака и започна да се облича. Сякаш си слагаше защитна броня, необходима на разума му, за да заработи отново.

Без топлината на близостта му Мейлис усети студ и обгърна с ръце голото си тяло. Защо я оставяше сама? Искаше да види лицето му, но мракът й попречи.

— Онова, което се случи, не беше грешка, а моята воля — каза след малко тя, опитвайки се да скрие треперенето си.

— Усетих го. Но сигурна ли си, че няма друг мъж, който да предяви правата си върху теб?

Мейлис трепна като ударена. Почувства се заловена на местопрестъплението. Нима той знаеше за шотландеца, когото баща й бе определил за неин съпруг? Не, невъзможно. Тя не бе казала истинското си име даже на херцога. Но защо Тристан питаше за правата на друг мъж? Какво да му отговори?

Тя прогони със сила страховете си и вдигна глава във внезапен прилив на гордост.

— Само аз определям кой има право върху мен и моята личност.

Тристан затегна колана си и се отпусна на колене до нея. Поиска да я целуне, но тя се отдръпна от него. Подозрителните му предположения получиха нова храна. Само преди няколко часа беше чул от устата й пламенна пледоария за женската свобода.

— Защо имам глупавото чувство, че не казваш истината, страстна моя любов? Какво криеш от мен? Ти бягаш, това е ясно. Няма ли най-сетне да ми кажеш от кого?

Мейлис се вцепени. Може би това беше подходящият случай? Да му повери ли не само тялото си, а и съдбата си? Всички в нея напираше да го стори, но вътрешният глас я предупреждаваше да мълчи. Какво да прави?

Тристан изтълкува колебанието й като потвърждение на предположенията си. Тя го отблъскваше с мълчанието си. Изправи се, обзет от дълбоко разочарование. Какво бе очаквал? Доверие? Честност? Лоялност? Двамата почти не се познаваха, макар че преди малко бяха преживели най-голямата интимност.

— Облечи се. Скоро ще дойде утрото и сигурно не искаш да ни видят как се връщаме от реката — изрече сковано той. Беше му трудно да овладее чувствата си и гласът му прозвуча по-рязко, отколкото възнамеряваше.

Мейлис разбра. В очите й запариха сълзи. Подчини се мълчаливо.

Глава 8

Джанис внимателно и бавно разресваше кичур по кичур с голям дървен гребен. Мейлис усети как вратът й се скова, но не смееше да спре новата си камериерка. Момичето беше усърдно и добронамерено, но нямаше много работа, а тя бързо бе разбрала, че Джанис е твърде горда, за да приема подаяния. За добро или за лошо трябваше да й позволи да се грижи за нея, сякаш тя беше неспособна дори да среши косата си. Накрая все пак загуби търпение.

— Остави, Джанис — помоли тя. — Под воала и без това не се вижда дали косата ми блести или не.

— Косата ви е твърде красива, за да я криете — възрази упорито момичето. — Още не сте омъжена, значи имате право да носите косата си открита. Лорд Тристан обича да ви гледа с разпусната коса.

— Откъде знаеш? — Мейлис се примири и отново се остави в ръцете й.

— Виждам как ви гледа. Погледите говорят по-ясно от думите. Щом ви види, очите му светват.

— Велики боже! Откъде си сигурна, че тази светлина е свързана с мен? Той гори от нетърпение да влезе в сражение и да короняса своя херцог за крал. Решителната битка срещу крал Стивън и сина му го занимава много повече от една глупава личност, поискала закрилата му.

— Несправедлива сте към него — отговори тихо Джанис. — Би трябвало да се радвате, че ви намери подслон в истинска къща, не в палатка. Лятото скоро ще свърши. Що се отнася до мен, аз предпочитам да живея под покрив, когато започнат есенните бури.

Мейлис изкриви лице. Откакто Хенри Плантагенет беше разпънал лагера си край Уолингфорд, двете с Джанис живееха в красива малка къщичка, обрасла с бръшлян, част от лятната резиденция на богат търговец. Тристан бе настоял да я настани в къща далече от палатковия лагер и тя се подчини.

В началото се беше надявала, че той е избрал съзнателно тази уединена квартира, за да се любят необезпокоявани, но тези мечти отдавна принадлежаха на миналото. Тристан я избягваше. Дните й протичаха монотонно, изпълнени с безсмислено очакване на посещението му. Даже Джанис не успяваше да я разведри.

Мейлис се гневеше на Тристан, тайно в себе си го наричаше безсърдечен и въпреки това копнееше за нежностите му. Нощем лежеше будна и преплиташе спомените си за онази специална нощ с мечтите си за бъдещето. Сутрин ставаше уморена и проклинаше властта, която той имаше над сърцето й. Любовта я носеше към него въпреки повелите на разума. Тя беше като восък в ръцете му. Часовете на брега на реката я бяха направили завинаги негова собственост. След онази нощ трябваше той само да я погледне, за да усети тя ръцете му върху тялото си. Не можеше да погледне устата му, без да помисли за целувките му. Даже когато той беше далече от нея, както сега, мисълта за него я изпълваше с толкова страстно желание, че изпитваше болка. Жадуваше за него, за милувките му, и в същото време гласът на разума й напомняше неумолимо, че само тя страда от последствията на тази специална болест.

Очевидно Тристан си живееше много добре без нея. Не изпитваше потребност да я вижда. Задачите му в лагера на херцога поглъщаха цялото му внимание. Мейлис знаеше от Криспин, че Тристан принадлежи към предпочитаните съветници на Хенри. Междувременно бе получил право на глас в съвета и придружаваше Хенри Плантагенет при всичките му начинания.

Кога всъщност бе станало нещастието? Кога се бе влюбила безнадеждно в Тристан д’Авал? Какво струваше животът й без него? В моменти като този си пожелаваше никога да не го е срещнала. Да си беше останала в манастира в Уитби!

Събуди се! Ако си беше останала в манастира, сега щеше да си съпруга на леърд Кайл. Забрави ли защо избяга от съдбата си?

— Щом войната свърши, ще се ожените, нали? — гласът на Джанис я изтръгна от потискащите мисли.

Мейлис чу само „да се ожените“ и се вцепени. Обърна се така рязко, че стреснатото момиче изпусна гребена.

— Да се ожени? Какви са тези глупости? Кой ще се жени?

— Прощавайте, не исках да ви стресна… Исках само да кажа… лорд Тристан и вие…

Джанис загуби нишката на мисълта си. Видимите й рани бяха заздравели, но при най-лекия шум можеше да изпадне в паника, а нощем страдаше от ужасяващи кошмари. Когато винаги меката и търпелива Мейлис изведнъж й се разкрещя, момичето се уплаши до смърт.

Мейлис побърза да се извини за острите си думи и попита с подчертано тих глас:

— Лорд Тристан и аз? Какво искаш да кажеш?

Джанис мълчаливо поклати глава и Мейлис със закъснение проумя, че изобщо не ставаше въпрос за женитбата й с леърд Кайл. Джанис нямаше как да знае за миналото й. Тя просто бе докарала до добър край историята, която си беше съчинила от погледите и въздишките на младата си господарка.

— Как ти хрумна, че ще се омъжа за лорд Тристан? — попита стъписано Мейлис, осъзнала, че никога не беше мислила за тази възможност.

— Вие го обичате — отговори честно Джанис. — И той ви обича.

— Кой ти каза? Откъде знаеш? Говорила ли си с него?

Мейлис не издържа и скочи от столчето, макар че Джанис още не беше свършила с прическата й. Косата й се разпиля по раменете като медноцветно злато.

— Той се държи добре с мен, но почти не разговаряме. Всичко, което знам за него, съм научила от други хора. Вие го последвахте във войната и той ви задържа при себе си. Само любовта прави такива неща.

В очите на Джанис Тристан д’Авал беше олицетворение на рицарските добродетели. Доброто й сърце бе намерило единственото възможно обяснение на грижите му за Мейлис, която не беше нито негова сестра, нито годеница.

— Трябва да те разочаровам, Джанис — Мейлис стисна здраво зъби, за да не издаде болката си. — Аз не съм младата дама, която лорд Тристан ще отведе пред олтара. Майка му отдавна му е избрала благородна госпожица, която очаква завръщането му от войната.

— Това не е вярно.

— Знам го от собствената му уста.

— Но защо…? — Джанис се изчерви като рак и не довърши въпроса си.

— Защо въпреки това съм останала с него и приемам трохичките от благосклонността му? Това ли искаше да попиташ?

Джанис закима усърдно.

— Човек не избира кого да обикне, мила Джанис. Сигурна съм, че скоро и ти ще го разбереш — Мейлис остана безкрайно изненадана от отговора си. — Съдбата ти хвърля любовта в скута и в началото не забелязваш колко е опасна. Вдигаш я и оттук нататък няма измъкване. Тя полепва по пръстите ти, влива се в кръвта ти и се загнездва в сърцето ти. Срещу тази болест няма билка, Джанис. Тя те мъчи цял живот.

Момичето се наведе да вдигне гребена и когато се изправи, потърси погледа на господарката си и го задържа.

— Мисля, че се лъжете — проговори бавно и отчетливо тя. — Лордът никога няма да ви напусне. Ще се ожени за вас, не за онази благородна дама, която го очаква вкъщи. Той иска вас, не нея.

— Много ми се иска да ти повярвам, Джанис — Мейлис се засмя безрадостно. — Но в моя живот нищо не става, както съм го желала. Никой не си е направил труда да осъществи надеждите ми.

Тристан окуражително потупа Арес по шията. Хълбоците на жребеца трепереха, краката му бяха покрити с кал до коленете. Ездачът също не изглеждаше добре. Ловът с Хенри Плантагенет изцеждаше до крайност и хората, и животните. Херцогът обичаше предизвикателствата, все едно дали ставаше дума колко заека ще улови, или колко бързи бяха конете му. Арес бе победил черния бегач, който яздеше Хенри, и Тристан имаше чувството, че жребецът му изпитва същата тайна гордост като него.

— Подсуши го добре и го разведи малко, за да се охлади — помоли той Криспин и му подаде юздите. — Арес прави чест на конюшнята на Хоукстоун, от която произхожда. В крепостта на Розовата кула все още се отглеждат най-добрите коне в Англия. Даже херцогът трябваше да го признае. Братовчед ми в Хоукстоун със сигурност ще ми благодари, че привлякох вниманието на нашия господар върху това обстоятелство.

— Има ли нещо ново за предстоящото сражение? — осведоми се Криспин. Вече знаеше, че херцогът има навика да обсъжда важни въпроси по време на лов.

— Нищо — Тристан направи гримаса, после изтри потта и праха от лицето си. — Теобард от Кентърбъри проповядва примирие. Предупреждава ни, че е грешно да проливаме още кръв. Нали е архиепископ…

— Не мога да не се съглася с него — отговори мрачно Криспин. — Гражданската война бушува от десетилетия и носи само беди и смърт. Страната е на края на силите си. Селата са разрушени, нивите стоят незасяти. Най-добрите ни рицари дадоха живота си, без една от двете страни да извоюва победата. Може би небето иска Стивън и Хенри да се помирят.

— Кой може да каже…

Тристан удари млечния си брат по рамото и го остави да се погрижи за Арес. Херцогът го очакваше в съвета, но първо искаше да се измие и да се преоблече в чисти дрехи.

От няколко седмици насам Хенри Плантагенет и крал Стивън се намираха в някакво странно равновесие на силите. Двете войски стояха една срещу друга на брега на Темза край Уолингфорд. Армиите на коронясания крал и на младия херцог, които лагеруваха край реката, си разменяха обиди и информация, но нямаше нито един по-значителен сблъсък. Всеки план се проваляше в безкрайни обсъждания, всяка инициатива се задушаваше от контрааргументи още преди да я претворят в дело.

Херцогът приемаше тълпи от посланици, шпиони и съюзници, но не вземаше решение. Нито заповядваше да преминат реката, нито предлагаше на крал Стивън да преговарят. Постоянната суетня превръщаше лагера му в истински пчелен кошер. Всеки ден се появяваха нови лица.

Тристан отдавна беше престанал да запомня имената им. И без това му ставаше все по-трудно да проявява търпение към увъртанията на дипломатите. Съветниците на херцога постоянно се караха как е най-добре да постъпят. Хенри ругаеше предпазливите и колебаещите се, но не можеше да си позволи да пренебрегне предупрежденията им. Знаеше, че ако разгневи английските благородници, които му служеха, може значително да намали боеспособността на армията си.

Потънал в мислите си, Тристан не внимаваше в пътя и се сблъска с чужд рицар, който изскочи от една странична уличка, без да погледне наляво и надясно. Едва когато изруга на северния диалект, Тристан го погледна по-внимателно. Сбръчканото лице с безкръвни устни и черната превръзка на едното око му се сториха познати, затова се извини учтиво, макар че и другият беше виновен колкото него.

— Само една дума — рицарят го задържа за ръкава, за да не може да продължи пътя си. — Вие принадлежите към съвета, нали? Да, спомних си, вие сте Д’Авал. Какво трябва да направя, за да бъда приет от херцога? Работата не търпи отлагане.

— Придържайте се към обичайния път — Тристан се освободи енергично от нежеланата хватка и се отдръпна. — Хофмайсторът на херцога отговаря за списъка на аудиенциите. Дайте му името си. Ако новините, които носите, наистина се от значение, ще ви пуснат незабавно.

Лицето на непознатия се помрачи заплашително и Тристан отново затърси в паметта си името за това лице.

— Чуйте, аз съм Уолтър от Балиол — каза в този момент другият и отговори на въпроса му. Когато Тристан се намръщи, защото свързваше доста неприятни неща с това име, Уолтър продължи бързо: — Новините, които нося, са от голяма важност. Трябва да предотвратим сблъсъци по северната граница.

Тристан присви очи. Кралят на Шотландия беше кръстник на Хенри Плантагенет и от тази страна не го заплашваше опасност. От друга страна обаче, той познаваше достатъчно добре избухливите водачи на кланове, които живееха по границата, за да знае, че те се впускаха в грабежи и убийства и без съгласието на краля си, водени единствено от злобата и жаждата за плячка. Дали Балиол преувеличаваше, за да си придаде важност, или казваше истината? Бърнард Касъл имаше стратегическо значение на шотландската граница.

— Нима твърдите, че шотландците заплашват Бърнард Касъл? — Тристан вложи във въпроса си голяма доза неверие.

— Това мога да кажа само на херцога. Отведете ме при него. Незабавно.

Отвратителен фукльо. Много по-неприятен от грубия си брат. Тристан си спомни как господарят на Бърнард Касъл бе бушувал пред Оксфорд и се потърси. Бе обвинил всички за смъртта на синовете си и на първо място кралица Матилда. Майката на Хенри.

— Във вашето семейство май сменяте лоялността, както се сменят сезоните — отбеляза студено той. — Позволете да ви поздравя за гъвкавата съвест. Много добре си спомням как брат ви прокле майката на херцога и й отказа верността си.

— Той тъгуваше за синовете си, човече! Гневът му бе напълно разбираем. Оттогава минаха години.

— И какво ви води отново на страната на сина на Матилда? Какво сте забъркали по границата?

Лицето на Балиол се зачерви още повече. Дълбоко хлътналото око засвятка заплашително. Преди да е успял да си отвори устата, Тристан забеляза пажа Робин и му махна да се приближи.

— Отведи господина от Балиол при хофмаршала на херцога, Робин. Иска аудиенция.

Когато се обърна, чу как едноокият изруга, но това не го спря. Имаше си достатъчно проблеми. По-точно проблемът беше един и се казваше Мейлис.

Беше я прогонил в най-далечното ъгълче на съзнанието си и оставяше Криспин да се грижи за двете жени. Ала планът му не се осъществи. Мейлис беше заседнала в главата му, в кръвта му и бе неспособен да я забрави. Целувките й го бяха белязали, споменът за споделената страст не преставаше да го измъчва.

Макар че след нощта на брега не я бе държал в обятията си, привлекателната й сила се увеличаваше с всеки ден. Дали на лов, по време на упражнения с оръжие или при обсъжданията в съвета — никога, нито за миг не успяваше да я изличи от съзнанието си. Всяка минута си спомняше, че само няколко минути галоп го отделят от нея.

Трябваше да признае пред себе си, че все още не е разрешил загадката й. Нямаше смисъл да я избягва. Трябваше да се изправи пред нея и да си даде сметка за чувствата си.

Веднага след съвета щеше да отиде при нея. Дано Уолтър от Балиол не им създадеше трудности, които да удължат съвещанието. Нещо дълбоко в него го предупреждаваше, че от човек като Балиол не може да се очаква нищо добро.

Глава 9

Тежестта на плодовете навеждаше къпиновите храсти над оградата. Около зрелите къпини кръжаха пчели и пеперуди. Мейлис не ги забелязваше. Потънала в мислите си, тя късаше плод след плод и ги слагаше в дървена купичка. Джанис я бе изпратила навън със задачата да набере къпини за сладкиш.

— Не може вечно да седите, да гледате през прозореца и да чакате той да дойде — заяви енергично момичето. — Идете да оберете последните къпини от оградата. При това занимание също можете да видите коня му отдалече. Слънцето ще ви се отрази добре.

Фактът, че момичето прозираше така добре отчаяния й копнеж, смущаваше Мейлис. Къде остана гордостта й? Силата й? При набожните жени от Уитби беше научила, че няма смисъл да мечтае за невъзможни неща.

Вече не си дете! Искаш да определяш сама живота си, а какво правиш? Оставяш се на течението и чакаш да стане чудо. Няма чудеса!

Тя избърса капчиците пот с опакото на ръката си и остави по кожата си къпинов сок. От яркосиньото небе се сипеше горещина. Малката къща и градинката отпред се къпеха в топлина и светлина. В манастира беше копняла за такъв уют. За прости занимания, за живот без предписания. За човек, който да споделя дните й, както правеше Джанис.

Защо сега се чувстваше нещастна, потисната, отрезвена? Защо не се наслаждаваше на онова, което имаше?

Може би защото я беше страх от бъдещето? Защото се питаше какво ще стане с нея, когато войската продължи пътя си? Когато Тристан я остави сама?

Той не беше просто човекът, с когото тя искаше да споделя дните си — междувременно бе разбрала какво изпитваше към него. Той не беше Джанис, макар че тя обичаше и ценеше момичето. Той беше Тристан. Тристан, който я отбягваше от седмици, сякаш е заразноболна.

— Давам купчина злато за мислите ти.

Купичката с къпини падна от ръцете й. Тъмните плодове се скриха в тревата. Тя се обърна, неспособна да повярва на ушите си. Тристан се бе облегнал на оградата, вдигнал крак върху напречната дъска, със сламка между устните.

Откога стоеше там и я наблюдаваше? Изненада, гняв, радост, възмущение и възбуда пламнаха едновременно в сърцето й и й отнеха дар слово.

— Няма ли да ме поздравиш, Мейлис?

Тя не бе способна да изрече нито дума. Можеше само да го гледа. Очите му блестяха сребърни под слънчевата светлина, сламката подчертаваше чувствената извивка на устните. Широките рамене, новата плетена ризница с лъва на Анжу, силните бедра, които опъваха панталона. Точно такъв го пазеше в спомените си. Самоуверен, спокоен и равнодушен, докато в нейното сърце бушуваше познатият хаос от копнеж и отчаяние. Бузите й пламнаха.

— Заслужавам гнева ти — каза той, когато мълчанието помежду им се проточи. — Твърде дълго те оставих сама. За всичко е виновен страхът ми. Но можеш да ми вярваш, че с това наказах преди всичко себе си.

— Аз… — Мейлис се покашля и най-сетне можа да заговори. — Не вярвах, че все още си спомняте за мен, господарю. Мина много време, откакто ми оказахте честта да ме посетите.

— Защо ме наричаш господарю? Искам да ме наричаш Тристан, както преди.

— Знам, че не си спомняте с радост за миговете, когато ви наричах така. Иначе щяхте по-рано да намерите път към мен.

Тристан се усмихна. Мейлис моментално попадна под магията на усмивката му. Мигът се проточи безкрайно. Времето спря.

Нито един от двамата не забеляза, че Джанис излезе от къщата и ги огледа внимателно. После грабна шала си от куката до вратата и бързо се скри зад ъгъла.

Една пчела прелетя тежко покрай бузата на Мейлис и я изтръгна от вцепенението. Прогони пчелата, без да отделя поглед от Тристан и сърцето и ускори ритъма си.

Едва сега се сети, че беше облечена в простата бархетна роба, която Джанис й беше ушила, за да пази другите си одежди. Откакто бе престанала да се надява, че той ще дойде, носеше само тази проста селска дреха. Сигурно изглеждаше ужасно.

Въпреки това в очите му светеше нещо, което много приличаше на възхищение. Възхищение? Глупости. Мислеше така само защото той винаги я объркваше напълно. Защото в негово присъствие вече не знаеше какво да каже и как да се държи. Затова потърси убежище в нищо незначещи учтиви думи.

— Мисля, че все още не съм ви благодарила за онова, което сторихте за мен — изрече тя със сковани устни. — Сигурно ме смятате за невъзпитана егоистка. Прощавайте.

— По-скоро аз трябва да моля за твоята снизходителност — отговори той за нейна изненада и се отдели от оградата.

Пристъпи по-близо и улови мръсните й ръце, без да се притеснява от къпиновите петна.

— Не отдадох дължимото на подаръка, с който ти ме удостои така милостиво. Ако някой от двама ни трябва да моли за прошка, това съм само аз. Бях глупак.

— Не разбирам…

— Наистина ли? — докато препускаше насам, Тристан беше подредил много внимателно думите си. — Не знаех какво да правя с чувствата, които ти събуждаш в мен. Смятах ги за нещо като болест, която може да се излекува с отдалечаване. Но колкото повече те избягвах, толкова по-силно копнеех за теб. Ще ми позволиш ли да поправя грешката си? Ти си единственият лек за страданието ми.

Мейлис примигва изненадано и се опита да издърпа ръцете си, но той не й позволи.

— Любов моя — прегърна я жадно, притисна буза до нейната и потърси устните й. — Аз съм глупак. Исках да те оставя да си отидеш, но не мога. Каквото и да ни е приготвило бъдещето, искам да го изживея с теб. Не мога да се откажа от любовта ти. Ти си ме омагьосала. Всяка нощ сънувам, че отново те държа в прегръдките си.

Страстното обяснение обезоръжи Мейлис. Усети небръснатата му брада до бузите си, жадната целувка, напрегнатите мускули. Това вече не беше овладяният, горд рицар, който я гледаше отвисоко. Това беше мъж, измъчван от същия копнеж, който терзаеше и нея.

Сърцето не й позволи да го остави да страда. Позволи му да покрие лицето й с целувки, да я смачка в ръцете си и да я притисне до себе си така силно, че дъхът й спря.

— Кажи нещо — помоли задавено той.

— Оставете ме първо да си поема въздух — помоли задъхано тя и сините й пръсти докоснаха устните му. — Не мога да повярвам, че ми говорите за любов, господарю. Не знаех, че изобщо познавате тази дума.

— Не се съмнявай повече в мен, Мейлис — помоли страстно той. — Вече знам, че съдбата ни е предопределила да се срещнем.

— Сляпа, зла, опасна съдба — отвърна тя, обзета от внезапно предчувствие.

— Добра съдба — поправи я настойчиво Тристан и извърна глава да целуне ръката, която се плъзгаше по бузата му. — Никога няма да престана да благодаря на небето за теб.

— Изслушайте ме — прекъсна тя пламенната му реч. Целувките му не биваше да отклоняват вниманието й. — Има толкова неща, за които трябва да говорим. Като чуете какво имам да ви кажа, може би ще предпочетете друга и…

— Това може да почака.

Тристан сложи два пръста върху устата й, за да спре признанието още преди да е започнало. Мейлис потрепери под докосването му. Дали по-късно щеше отново да събере смелост за признание. Струваше й огромни усилия да заложи всичко на една карта.

Пръстите се плъзнаха надолу, очертаха долната устна, брадичката, минаха по шията и смело се потопиха в долинката между гърдите й. Там се бе събрала пот и кожата запърха под интимното докосване. Връхчетата на гърдите й се втвърдиха в очакване. Само тази една искра беше достатъчна да запали отново пламъка на страстта. Последното припламване на разума предпази Мейлис от вероятността да му се отдаде още тук, в градината. Повлече го към къщата, надявайки се на Джанис. Със своето спокойствие и практичност камериерката й щеше да се погрижи двамата да не направят онези забранени неща, които вече изгаряха тялото й от възбуда.

Ала къщата беше празна. Никой не възрази, когато Тристан заключи вратата и прогони слънцето. Мек здрач изпълваше стаята, защото спуснатите кепенци на прозорците трябваше да предпазват от дневната горещина. Но беше достатъчно светло и Мейлис можеше да чете в очите на Тристан. В зениците му гореше огън. Желание. Глад. И всичко това беше за нея. Никой никога не я беше гледал така. Никой не я бе желал толкова силно.

— Не знам какво да правя, когато ме гледате по този начин — пошепна тя.

— Просто остани така. Дай да те погледам. Толкова си красива. Споменът за нощта под лунната светлина ме преследва денем и нощем. Вече не съм в състояние да погледна друга жена.

Пулсът на Мейлис се ускори още повече. Първо шок, после надигаща се възбуда.

Трябва да го спреш. Не позволявай сладките му думи да замъглят разума ти. Онова, което правиш, е грях. Ще съжаляваш!

Тя пренебрегна предупреждението на разума си. Споменът за омайващото усещане за сила, което й бе дарила страстта му, я изпълни цялата. Можеше ли да го изпита отново? Да задържи властта си над него, да я укрепи?

В тази грозна риза със сигурност не можеше да направи нищо. Вдигна ръце и развърза шнура на шията си. Безформената рокля загуби единствената си опора. Без да бърза, тя свали дрехата от раменете си. Усети плъзгането й, грубата милувка по ръцете и хълбоците, докато застана пред него в кръг от груб памучен плат. Гола като Ева в рая.

При това неочаквано изкушение зениците на Тристан се разшириха. Любовната нощ край реката бе скрила от него точните подробности на стройното, крехко тяло. В здрача на стаята тя вече не изглеждаше толкова крехка. Кожата светеше с мек блясък на слонова кост, съвършените пропорции на крайниците ги правеха въздушни, но сега тясната фигура притежаваше гъвкавост, която не допускаше мисъл за слабост.

Той нямаше как да знае, че грижите на Джанис и редовното хранене през последните седмици са заличили следите от живота в манастира и оскъдната му храна по тялото на Мейлис.

— Това ли е, за което си спомняш? — попита тя с внезапно предрезгавял глас.

— Това, което виждам, е много повече. Много по-красиво — отговори възхитено той и направи крачка към нея като омагьосан.

По кожата на Мейлис премина тръпка, оцвети зърната на гърдите й и ускори дъха й. Да стои така и да му позволява да я гледа — това беше грешно, но и прекрасно. Очите му я създадоха наново. Манастирската послушница стана жена. Любеща жена.

Тристан дишаше тежко, сякаш беше изкачил стълбите на висока кула. Протегна ръка и се учуди на треперенето на пръстите си. Обхвана с безкрайна нежност едната от пълните, твърди гърди. Мейлис стисна устни и за момент затвори очи. Докосването, колкото и меко да беше, събуди в тялото й такъв копнеж, че едва можеше да стои на краката си. Въпреки това не се помръдна, остави го да продължи.

Когато видя капчиците пот, избили по челото му, се почувства поласкана, фактът, че той я желаеше също толкова силно, колкото и тя него, увеличи сладостното мъчение до непоносимост. Тялото й пламтеше. Остана бездейна, когато другата му ръка се плъзна по талията й, обхвана дупето и я привлече към него. Гладката тъкан на жакета му помилва гърдите й, коланът и камата се притиснаха в хълбоците.

— Не е справедливо — оплака се тя, без да размисли. — Аз съм гола, а ти се криеш под куп дрехи.

— Веднага ще ги сваля.

— О, боже…

Мейлис не знаеше трябва ли да се срамува от изреченото желание или да се чуди на скоростта, с която Тристан се освободи от одеждите си. Накрая от устните й се изтръгна въздишка. Усети червенината, която заля цялото й тяло, когато жадният й поглед се впи в него. Досега не знаеше почти нищо за тялото му.

Дългите, добре оформени мускули издаваха мъжка сила и опитност в боравенето с оръжието. Могъщите рамене бяха в красив контраст с учудващо тесните хълбоци, а жадно стърчащата мъжественост между силните бедра я обезпокои повече, отколкото беше в състояние да прецени. Без дрехи и с тази възбуда той изглеждаше още по-плашещ отпреди. Като езически бог. Щеше да й причини болка.

Преди да е овладяла объркването си, Тристан я привлече в обятията си. Отнесе я в малката спалня и внимателно я положи на леглото. Сериозността на чертите му я смути и тя се надигна. Вече сложил коляно на леглото, той застина насред движението.

— Какво има?

— Търся усмивката на лицето ти.

Отговорът му дойде като целувка, в която Мейлис буквално се удави. Дъхът й се смеси с неговия. Езикът му проникна в устата й и помилва нейния с такава нежност, че тя изпита потребност да му върне този прекрасен подарък. Притисна се до него и ръцете й започнаха да изследват с чувствено любопитство мъжкото тяло, топло и гладко, но много различно от нейното. Осмели се дори да докосне члена му и кадифената му гладкост я изкуши дотолкова, че не можеше да престане да го милва.

Тристан се стегна, за да издържи на напрежението, но Мейлис беше твърде заета със своите чувства и не му обърна внимание. Не разбираше, че невинното и необуздано любопитство ще го докара до границите на самообладанието му.

Той спря сладостната й игра и внимателно разтвори бедрата й. За разлика от нея, той познаваше много добре тайните механизми на женското тяло. Знаеше какво прави, когато раздели нежните гънки и започна да изследва влажните дълбини с пръсти. Въздишките й го възнаградиха богато за усилията и той побърза да заглуши сладките й стонове с целувки.

Играта на пръстите му докара Мейлис до ръба на пропаст, за която не знаеше какво дебне на дъното й. Въпреки това тя се предаде с готовност на еротичното изкушение. По кожата й се разливаха вълни на чиста наслада и тя неволно ги оприличи на бриз по гладката повърхност на езеро. Мяташе глава по възглавницата и хапеше устни, за да не изкрещи блаженството си.

— Велики боже! — пошепна Тристан до ухото й. — Ти си прекрасна! — захапа крайчето му и потопи език в розовата мида. — Не мога да чакам повече. Трябва да те имам.

Той оттегли ръката си и Мейлис се откъсна от омаята на чувствената наслада. Изправи се над нея и тя се скова във внезапен шок, като си представи пулсиращия член между краката му. Твърде голям, твърде дълъг, твърде заплашителен. Веднъж вече я бе наранил с него и после по бедрата й бе текла кръв.

Със следващото поемане на дъх страхът й бе заменен от тръпка на любовна страст. Силно и гладко, връхчето на мъжествеността му се плъзна по следите на собствената й възбуда и навлезе навътре. Тя усети как мускулите й се сключиха около натрапника, как се разшириха, за да се нагодят към него. Това не беше болка, а чисто блаженство. Обзе я жадното желание да усети повече от него. Вдигна хълбоците си насреща му и започна да отговаря на тласъците му.

Екстазът на неочаквания връх я обля като огромна вълна и я повлече със себе си. Премина през ръба на пропастта, но не падна. Понесе се на невидими криле и стигна до ново измерение на чувствата. Съедини се с Тристан. Неговата кръв бушуваше като пламтящ поток във вените й, неговото сърце биеше в нея.

Тристан не беше в състояние да каже колко време бе сънувал. Упоен и изпълнен с безименно наслаждение. Той не беше от мъжете, които сънуваха. Той беше човек на делото. Човек на бързите решения, не се колебаеше да взема онова, което му беше нужно. Мъж, който пазеше собствеността си. Мъж, който не се оставяше чувствата да го завладеят.

Едва чутата въздишка на Мейлис затвори кръга на размишленията му. Тя беше негова. Завинаги. Тя му принадлежеше. Да я закриля, да я обича и да я пази — затова бе дошъл на света.

Той вдигна глава, за да целуне челото, което с такава доверчивост се притискаше в рамото му. Лицето й беше почти скрито под разбърканите коси, но той усети как тя отговори на целувката и по вените му се разля облекчение. Очевидно Мейлис не му се сърдеше за бурната любов. Защо се бе държал като зажаднял за любов наемник?

— Не знаех, че има и такава любов — пошепна учудено тя. — Само блаженство, никакви болки.

Тристан приглади косата от челото й и откри в погледа искрено учудване. Безгранична невинност, която беше в ярко противоречие с изкусителните умения на тялото й. Нима жените около нея не си бяха направили труда да я просветят? Откъде идваше това същество, оставено в пълна неизвестност? Въпросите, прогонени на заден план от страстта, се появиха отново.

— Заклевам се, че никога повече няма да ти причиня болка, любов моя.

— Искаш да кажеш, че винаги ще е, както сега? Как е възможно това?

При цялата си невинност Мейлис не беше глупачка. Неща, които променяха живота в дълбочина, не можеха да са естествени.

— Ако успеем да запазим любовта си, мога да кажа да.

Мейлис погледна дълбоко в очите му. Под светлината на залязващото слънце, което влизаше през отворените капаци на прозорците, те светеха като сребърен огън. Русите къдрици падаха по челото му и скриваха дълъг белег в основата на косата. Той разваляше съвършенството на чертите му и в същото време го правеше по-мъжествен.

Русата коса и широките бронзови рамене го правеха толкова приличен на норманските му предци, че тя се почувства още по-слаба от обикновено. Безпомощната плячка на един викинг.

— Истинската любов няма нужда от условия — рече тя и думите дойдоха от дълбината на сърцето й. — Тя е съвършена такава, каквато е. Тя е неразрушима. И не се съобразява с никакви правила.

Тристан поемаше жадно всяка дума. Очакваше друг вид любовно обяснение. Не философски разсъждения за същността на любовта.

— Това значи ли, че ме обичаш? — искаше да чуе точните думи.

— Ти знаеш — Мейлис и този път избегна прекия отговор. Не беше в състояние да каже какво я възпря да се предаде изцяло в ръцете му.

— Надявам се — отвърна той и я притисна до себе си. — Последните седмици бяха ад за мен. Не искам никога вече да преживея нещо подобно.

По тялото й пробяга студена тръпка. Даже в този момент, на сигурно място в обятията на Тристан, не се чувстваше сигурна. Любов ли беше това собственическо чувство, в което всяка втора дума беше „аз“? Любовта не беше ли много повече от тази луда треска?

Глава 10

— Робин! Колко се радвам да те видя! Как си?

Мейлис отвори вратата на малката си къща и даде знак на пажа да влезе. Откакто не живееше в палатковия лагер на херцога, вече не се нуждаеше от услугите му.

— Добър ден, милейди.

Момчето се поклони дълбоко и й даде възможност да скрие първото си разочарование зад ведра усмивка. Робин не беше виновен, че тя очакваше посещението на Тристан. Той й обеща да дойде веднага щом се освободи от службата при херцога и въпреки цялата му страст обещанието прозвуча неясно и несигурно.

Пажът се изправи и отстъпи настрана, за да даде път на друг мъж. Непознатият беше загърнат в тъмна ездаческа наметка, но средно високата, набита фигура, както и енергичните крачки го издадоха. Мейлис направи дълбок реверанс, като първо даде знак на Джанис също да се поклони.

— Ваша Светлост.

Хенри Плантагенет се огледа, после заповяда на Робин да застане на пост пред вратата.

— Тук, значи, сте се подслонили, лейди Мейлис — рече той и тя усети, че специално подчерта името й.

— Лорд Тристан сметна, че мястото е по-подходящо за мен, отколкото палатковият лагер — отговори предпазливо тя и приглади кафявата си рокля, която бе облякла сутринта с надеждата, че любимият й ще я посети.

— Лорд Тристан, вашият закрилник. Не мислите ли, че е крайно време да разбудите тайната около съдбата и произхода си? Не може вечно да се криете.

Значи опасенията ми са били оправдани, каза си сломено Мейлис. Защо не бе настояла Тристан да я изслуша, преди да се любят? Не беше редно да разкаже първо на херцога как бе стигнала дотук. Надяваше се Тристан да й даде добър съвет. А сега трябваше сама да реши какво да каже.

— Аз не съм достатъчно важна, за да си губите времето да разбулвате тайните ми, Ваша Светлост — опита се тя да спечели време.

— Оставете аз да реша това, лейди Мейлис. Кажете ми, откъде имате името си!

— Мама го е носила преди мен — отговори Мейлис. Въпросът й се стори безобиден, затова каза истината. — Тя е починала при раждането ми.

Обърна се и размени бърз поглед с Джанис. Камериерката й се бе оттеглила в задната част на стаята и се опитваше да се слее със сенките. Още се страхуваше от мъжете и нямаше доверие даже в херцога. Мейлис я чувстваше близка и й се доверяваше за всичко. Сигурно и тя се питаше какво иска от нея Хенри Плантагенет и защо си е направил труда да дойде в къщата й. Въпреки моментното примирие времето му беше оскъдно.

— А после са ви отвели при монахините в Уитби, за да ви възпитат като дама — изрече херцогът в този момент. — Защо сте напуснали манастира без разрешение?

— Откъде знаете…

Мейлис замлъкна. Какъв смисъл имаше да продължава да говори или дори да отрича? Явно херцогът знаеше истината. Все едно откъде.

— Препоръчвам ви да отговаряте на въпросите ми, вместо вие да задавате въпроси, лейди Мейлис.

— Нямах друг изход — отговори тя, пое дълбоко въздух и изпрати безмълвна молитва към божията майка да я подкрепи в този труден час.

— Глупости! — изсъска херцогът. — Посмели сте да се изправите срещу баща си и чичо си. Избягали сте от избрания от баща ви годеник. Мъж с име и влияние. Това не е държание на дама. Монахините са пропуснали да ви научат на послушание.

Мейлис стисна здраво зъби, за да издържи на погледа на сивите очи. В тях нямаше нито искрица топлина. Любезният херцог се бе превърнал в безмилостен съдия. Въпреки това тя не можеше да допусне той да търси виновните не там, където трябва.

— Не обвинявайте монахините за нещо, което е само моя грешка — отвърна тя спокойно. — Бягството ми сигурно ги е изненадало.

Херцогът се засмя, но в смеха му нямаше доброта.

— Е, добре, признахте вината си. Това е напредък. А какво ще кажете за послушанието? За готовността да встъпите в брак с леърд Кайл?

Мейлис преплете ръце и пръстите й побеляха.

— Не исках да го взема за съпруг, а сега вече не мога — отговори честно тя. — Вече не съм невестата, която очаква.

— Гръм и мълния!

Гневното проклятие на херцога стресна Джанис и тя изписка тихо. Мейлис остана безмълвна. Съзнаваше, че с думите си е признала повече от обикновеното непослушание.

— Предполагам, че Тристан д’Авал е осведомен за фаталната ви наклонност към авантюри — най-сетне Хенри Плантагенет прекъсна мълчанието.

— Не за всичко.

Мейлис моментално разбра, че става въпрос за честта на Тристан, за неговата позиция при херцога. Ако Хенри повярваше, че приближеният му рицар също го е излъгал, Тристан щеше да изпадне в немилост.

Себе си не желаеше да защитава, но за Тристан се хвърли без колебание в боя.

— Неговата чест никога не би му позволила да ви излъже. Той знае само, че съм била при монахините в Уитби и съм ги напуснала. Смята ме за пътничка, която монахините са излекували от тежко заболяване… убедих го, че е трябвало да си тръгна тайно, защото монахините са искали да ме задържат.

— И той ви повярва?

По лицето на херцога се четеше неверие. Мейлис трябваше веднага да намери убедително обяснение, за да го накара да й повярва.

— Лорд Тристан искаше да ми повярва, Ваша Светлост. Когато е замесено сърцето, разумът няма думата.

— Прекрасно!

По начина, по който го каза, пролича, че мисли точно обратното. Хенри направи няколко крачки по стаята и спря пред Джанис.

— Това ли е момичето, което е ранило моя стрелец с нож?

За бога, и това ли знаеше!

Мейлис усети как между плешките й се събраха капчици пот и по гърба й потече вадичка. Не посмя да отрече, но бързо застана до Джанис и сложи ръка на треперещото й рамо.

— Понякога жената няма друг избор, освен да се отбранява — обясни кратко тя. — Собственият й баща не е проявил готовност да я защити.

Херцогът много добре разбра скритото обявяване на война. Когато ставаше въпрос за друг човек, Мейлис не знаеше що е страх. Беше готова да се скара с него заради едно селско момиче.

— В какво обвинявате бащата?

— В произвол, безсърдечност, пиянство, алчност, егоизъм… Да изброявам ли още? — Мейлис говореше със спокойна убеденост. Освен пиянството, всичко казано се отнасяше и за нейния баща.

Херцогът изръмжа нещо неразбрано.

— Седнете, лейди Мейлис от Балиол. Не съм дошъл да отведа момичето при палача. Тя си е отмъстила, затова ще смятам случая за приключен. Но ние с вас трябва да си поговорим разумно, а това може да стане само ако престанете да ме гледате, сякаш съм излязъл от ада.

Макар и колебливо, Мейлис пусна Джанис. Херцогът я бе нарекъл с цялото й име и тя не можа да потисне злокобното си предчувствие. Отиде до простата дървена маса и седна на пейката. Сложи ръце в скута си и сведе поглед. Картина на безупречно покорство, която херцогът погледна с недоверие.

— Вие ми създадохте доста проблеми, милейди — започна Хенри и в гласа му имаше недвусмислен гняв. — Мъжът, на когото са ви обещали, е ужасно обиден и иска от баща ви да спази брачния договор, според който Бърнард Касъл и земите около него, които сега са ваши, трябва да преминат в негови ръце. Ако баща ви продължи да се противи и ако не намери избягалата годеница, леърдът ще си вземе насила онова, което вече смята за свое.

— Това е несправедливо! — извика възмутено Мейлис.

— На север правото често е на страната на по-силния. Баща ви и едноокият му брат отдавна не са между силните. Те се хранят от старата си слава и миналата си бойна сила.

— Откъде знаете всичко това?

Хенри изпухтя пренебрежително и скръсти ръце под гърдите си.

— Вашият чичо Уолтър от Балиол ми разказа историята с всичките й неприятни подробности.

— Бог да ми е на помощ! Откъде знае, че съм тук?

Гръмкият смях на херцога я разтревожи. На нея ли се надсмиваше или на чичо й? Не се осмели да изрази предположение.

— Нашият творец има по-важна работа, милейди, отколкото да се занимава с избягали годеници. Успокойте се. Чичо ви няма представа къде се намирате.

— Тогава какво прави тук?

— Дошъл е в Уолингфорд, за да ми предложи сделка. Той и баща ви са готови за в бъдеще отново да защитават моите интереси вместо тези на крал Стивън, ако в замяна аз убедя чичо си, краля на Шотландия, да усмири леърд Кайл. Избягалата годеница бе спомената само за да обяснят конфликта. Обаче вие имате рядко име, Мейлис от Балиол, и няколко въпроса ми издадоха останалото. В Бърнард Касъл са сигурни, че един ден ще ви намерят, все едно жива или мъртва.

Мейлис преглътна. Да мълчи ли или да говори? Мрачната физиономия на херцога й подсказа, че и без това няма какво да губи.

— Никога не бих си помислила, че моите решения могат да имат някакво значение за вашата политика, Ваша Светлост — най-добре да му каже цялата истина. — Когато избягах от манастира, бях убедена, че моето съществуване е важно единствено за мен, за никого другиго. Прекарах там десет години и баща ми и чичо нито веднъж не се осведомиха жива ли съм или как се чувствам. Почти бях забравила, че имам семейство. Не си направиха труда да ми съобщят даже за смъртта на братята ми. Появата на чичо беше толкова изненадваща, че изпаднах в паника. Той направо ми заяви, че е дошъл да ме вземе от манастира. Заплаши, че ако се съпротивлявам, ще ме влачи за косите до Бърнард Касъл. Заяви ми, че ще се омъжа за шотландски леърд, който, доколкото знам, е почти три пъти по-възрастен от мен.

Мейлис бе свела очи към пода и не видя как в очите на херцога пламна гняв. Ненапразно го наричаха „синът на императрицата“. Майка му Матилда, в чиито вени течеше кръвта на великия Завоевател, е била омъжена за императора на Свещената римска империя, преди да встъпи във втори брак с Жофроа д’Анжу. Матилда бе прехвърлила своето честолюбие и големите си планове върху първородния си син. В същото време го бе възпитала в знанието, че жените струват колкото мъжете.

Освен прославената си красота, съпругата на Хенри притежаваше остър ум и изключителна интелигентност и за него беше истинско предизвикателство да се мери с нея. Елеонора Аквитанска не позволяваше на никой мъж да й налага волята си, но се бе влюбила пламенно в по-младия от нея принц, който дори не носеше корона, и заради него се бе забъркала в международен скандал. Докато анулират брака й с френския крал, цяла Европа се възмущаваше на жената, която се осмеляваше сама да определя живота си.

В очите на Хенри Мейлис притежаваше същата привлекателна смесица от интелект и очарование, която правеше Елеонор толкова опасна. Жена, която се бе осмелила да избяга от защитения със стени манастир, за да живее свободно, заслужаваше уважението му. Заслужаваше повече уважение от баща й, който сменяше лоялността си, както рицарят сменя коня си.

— Е, добре — Хенри се върна рязко в действителността. — Какво предлагате? Какво да кажа на чичо ви?

Мейлис потрепери. Продължителното мълчание на херцога бе събудило най-лошите й опасения. Стисна здраво зъби, за да запази самообладание.

— Наистина ли питате мен какво да му кажете? — пошепна невярващо тя.

— И защо не? Имате ум в главата си, използвайте го!

— Велики боже…

— Господ не взема такива решения, милейди. Моят опит показва, че му е много приятно, когато хората си помагат със собствени сили.

Мейлис не можа да потисне усмивката си и с учудване установи, че и очите на херцога святкат развеселено.

— Значи вече не ми се сърдите? — попита учудено тя.

— Не съм дошъл да ви откъсна главата, милейди. Исках да видя как ще се справите със ситуацията. Моите уважения. А сега отговорете на въпроса ми.

Мейлис си заповяда да остави чувствата настрана и да оцени положението обективно. Херцогът бе апелирал към разума й и тя не искаше да го разочарова.

— Не познавам добре нито татко, нито чичо, за да предвидя как ще реагират. Но ми се струва, че и двамата постъпват така, водени от своя егоизъм. Ако Бърнард Касъл е важен за вас, възложете командването на крепостта на някой способен млад воин по ваш избор, който да осигури мир на границата. Сигурна съм, че един добър рицар ще съумее да се справи с непокорния леърд Кайл. Желанието му да се сдобие с млада съпруга е знак, че той също няма наследник и живее с надежди.

— Бърнард Касъл е вашето наследство. Може да го получи само съпругът ви.

— Но той няма да бъде леърд Кайл, ако имам право да кажа нещо за бъдещия си живот.

Херцогът избухна в смях.

— Спокойно, скъпа моя, не толкова бурно. Съгласен съм с вас, че леърдът и мъжете от вашето семейство поставят собствените си интереси по-високо от интересите на кралството, но в момента не мога да си позволя още една война. Искам границата ни с Шотландия да е спокойна.

За моя сметка? — запита се стреснато Мейлис и го погледна с разширени от страх очи.

— За бога, не ме гледайте, сякаш съм ви отвел при палача. Аз ценя Тристан д’Авал и виждам, че вие сте му също така предана, както той на вас. Но ще трябва да потърпите. Моментът не е подходящ да ударим сватбените камбани.

— Никога не сме говорили за това. Аз не искам да се омъжа!

Мейлис се уплаши от дързостта си. Не беше редно да прекъсва херцога.

— Не искате да се омъжите? Дори за Тристан д’Авал?

Червенина заля страните й, докато тайно се укоряваше за глупостта си. Естествено, херцогът предполагаше, че тя споделя леглото с Тристан. Сигурно безсрамието беше изписано на лицето й. В очите на света тя бе изгубила всяка право на уважение. Но все още притежаваше гордостта си.

— Знам, че е невъзможно да стана негова съпруга — отговори сериозно тя. — Бягството от манастира и сегашното ми поведение ме лишиха от неопетненото име и честта на жена от добро семейство. Лорд Тристан ще се върне у дома и ще отведе пред олтара девойката, избрана от майка му…

Тя стисна ръце в юмруци и се опита да спре напиращите сълзи. Нямаше смисъл да плаче. Това беше реалността и тя можеше да се сърди само на себе си.

— И най-умният мъж не бива да изпълнява сляпо заповедите на майка си, без да ги е обмислил. Особено когато става въпрос за чувствата му — отвърна тихо херцогът. Собствената му майка също не беше въодушевена от скандалната си снаха. — А вие, милейди, престанете да се подценявате. Кажете ми едно: Обичате ли искрено Тристан д’Авал?

Мейлис примигна объркано. Не беше свикнала да говори за чувствата си. Особено пък пред херцога. Ала вътрешният глас й подсказа, че не бива да подлага на изпитание търпението му. Затова преодоля задръжките си и го погледна открито.

— Той е моят живот.

Хенри Плантагенет кимна доволно.

— Тогава съм готов да ви помогна в тази деликатна ситуация, ако в отговор вие ми се закълнете във вярност и следвате заповедите ми без възражения.

— От трън, та на глог! — думите се изплъзнаха от устата на Мейлис, преди да е успяла да ги спре, и тя изпита ужас от дързостта си.

Този път херцогът не се засмя, само се ухили широко.

— Няма как, ще трябва да поемете риска, скъпа моя. Само аз мога да залъгвам с празни обещания баща ви, чичо ви и шотландския ви кандидат, докато намерим начин да разсечем гордиевия възел, който сте вързали с лорд Тристан. За мен е важно неговото участие да остане в тайна. В момента наистина не мога да си позволя вражда между Нанси Хол и Бърнард Касъл. Затова ви моля да си стоите в къщата и да не се мяркате в лагера. Чичо ви не бива да ви види.

Мейлис кимна. И без това не изпитваше желание да се разхожда между палатките.

— Няма да е за дълго — обеща херцогът и се запъти към вратата. — Решението за бъдещето на всички ни ще бъде взето в Уолингфорд. Вие ще бъдете с нас, милейди, и заедно ще вкусим сладките плодове на победата.

Мейлис с мъка успя да запази самообладание. Много й беше трудно да понесе бързата смяна от страх към облекчение, от позор към чест. Въпреки това си спомни навреме правилата на учтивостта и придружи госта си до вратата.

Робин доведе конете. На сбогуване херцогът вдигна ръката й към устните си. Тя усети целувката, лекото гъделичкане на наболата брада и й се дощя да изтръгне ръката си. Това не беше обикновена целувка от учтивост. То й напомни, че има работа с млад мъж, жаден за живот. Принц, който при цялата си любов към съпругата си не остава равнодушен към прелестите на другите жени.

Хенри се изправи, видя зачервеното й лице и избухна в смях. Смущението й го поласка и събуди дързостта му. Хвана я за раменете и я целуна по бузите и по челото.

— Ваша Светлост! — извика възмутено Мейлис.

— Толкова сте красива, че никой мъж не може да ви устои. Как да пропусна благоприятния случай? Пазете се, милейди.

Хенри избухна в смях и се метна на коня си. Препусна в галоп и Робин го последва.

Мейлис проследи ездачите с поглед. Не можеше да не се възхищава от Хенри Плантагенет. Принцът беше изключителна личност и тя имаше чувството, че е попаднала във вихрушка, която я е натрошила на парченца и сега трябва да възстанови целостта си. Обзе я усещане за безпомощност и тя вдигна ръце към пламтящите си бузи.

Нахалните му целувки все още пареха кожата й. Позволено ли беше да изтрие целувките на бъдещия крал? Нямаше смелост да го направи. На лицето й изгря усмивка. Наистина не можеше да се сърди на Хенри Плантагенет. Той беше неустоимо очарователен.

Мейлис не подозираше, че някой следи движенията й от края на гората, иззад дърветата, и влага в тях съвсем друг смисъл.

Нима това не беше замечтан жест на жена, приела любовника си и спомняща си нежностите, които са си разменили?

Глава 11

Някой отвори вратата с такава сила, че я блъсна в стената. Джанис, която месеше хляб, изпищя и закри лице с набрашнените си ръце, а Мейлис захвърли бродерията. Тристан. Най-сетне. След посещението на херцога го очакваше с нетърпение. Със смутен, несъзнателно чувствен жест приглади един кичур зад ухото и стана.

— Добре дошъл…

— Наистина ли съм добре дошъл?

Едва сега тя разбра, че той беше бесен от гняв. Сивите очи блещукаха като лед. В ъглите на устата се бяха врязали дълбоки линии.

— Какво се е случило? — попита уплашено тя.

— И питаш мен?

Грубото обвинение в гласа му я предупреди да бъде предпазлива. Това не беше любимият мъж, когото бе държала в обятията си, а друг, непознат човек.

— Трябва да попитам — отвърна тя с нарастваща тревога. — Все пак вие сте този, който нахълтва в къщата и задава загадки. Какво ви е разгневило така силно?

— Твоята фалшивост!

Мейлис затвори очи, пронизана от остра болка. Дълбоко в себе си беше очаквала това да се случи отново. От първия поглед в лицето му се бе уплашила точно от това. Може би дори по-рано. От часа, в който той напусна леглото й. Неговото доверие към нея не траеше повече от един ден, все едно колко любов му даваше тя. Беше достатъчно да му обърне гръб и всичко между тях рухваше.

— Не знаете какво говорите — пошепна едва чуто тя.

— Но знам какво видях — изрече студено Тристан.

Беше си оставил достатъчно време да зарови болката дълбоко в себе си. Сега в сърцето му имаше само гняв и студенина. Желанието да каже в лицето на Мейлис колко е отвратително и достойно за презрение, че се е хвърлила в обятията на херцога веднага щом той си е отишъл.

Тя вдигна глава и го погледна. Кафявите очи изглеждаха огромни на бледото лице. Трогателно красива, макар да беше смъртно наранена.

— Хайде, кажете ми какво сте видели — подкани го тихо тя.

— Видях те в прегръдката на херцога. Позволи му да те целуне. Когато той си тръгна, ти остана да гледаш подире му. Разбрах, че не искаш да чакаш, докато ти се наситя. Ясно ми е, че уличницата гледа да се погрижи за бъдещето си. Тя се продава винаги на онзи, който предложи най-много. Трябваше да послушам Криспин още в Уитби. Направих грешка, като те взех със себе си. Аз съм глупак.

— По тази точка трябва да се съглася с вас, господарю — отвърна сухо Мейлис. Не знаеше откъде намери сили да му се отплати със същата монета.

Тристан реагира на отчаяната й подигравка с циничен смях.

— Това вероятно е единствената точка, по която сме единни. Направих грешка, като разтворих сърцето си за теб. Да не си мислиш, че съм в ръцете ти, понеже си разменихме нежности? Ти уби нежността ми. Вече не изпитвам към теб дори уважение. Дойдох да ти кажа, че никога вече не искам да те…

— Спрете!

Тристан се обърна смаяно към Джанис. Мейлис направи същото, не по-малко изненадана. Момичето трепереше с цялото си тяло, но намери смелост да повтори думите си.

— Спрете! Ще съжалявате, че сте казали такива думи, господарю. Не й причинявайте болка. С нищо не го е заслужила.

Мейлис искаше да спре Джанис, но не беше в състояние да произнесе нито дума. Тристан обаче поклати глава и изпухтя презрително.

— Стой настрана, Джанис. Разбирам, че искаш да я защитиш, и те уважавам за това, но тя не го заслужава. Тя е курва!

Мейлис изохка тихо и закри лицето си с ръце. Но по-добре да си беше запушила ушите, за да не чуе циничните думи за сбогом на мъжа, когото обичаше.

— Чуй какво ще ти кажа, лейди Мейлис Някоя си! Хенри Плантагенет ще се позабавлява с теб и ще те прати обратно в калта, от която идваш. Ти си една от многото му прищевки, нищо повече. Не мога да му се сърдя. Знам, че имаш много таланти и знаеш как да доставиш удоволствие на мъжа между чаршафите.

Досега Мейлис не знаеше, че думите могат да нараняват толкова силно. Тристан отговори на ужасения й поглед с вдигане на веждите. В очите му се четеше само презрение. Но даже в този ужасен момент част от нея възприе мъжествеността, гордостта и силата му. Тя не можеше да престане да го обича, макар че имаше всички основания за това.

— Бих искала…

Мейлис млъкна рязко и прехапа долната си устна. Нямаше причини да се защитава. Не беше направила нищо лошо, за да се оправдава. Буците кал, които Тристан хвърляше по нея, не можеха да я улучат.

— Бих искал никога да не съм те срещал — довърши изречението Тристан. — Дойдох само за да ти кажа, че разбрах каква си. Вече не се нуждаеш от мен и от закрилата ми.

Той излезе от малката къща, както беше влязъл. Кипящ от гняв, с чувството, че е абсолютно прав. И пак затръшна вратата.

Мейлис издаде тих вик и падна тежко на пейката. Главата й бучеше, сякаш някой я удряше с чук. Тялото й беше леденостудено, ръцете безчувствени, сърцето й биеше неравномерно.

— Света майко божия, как посмя да изрече такива думи! Успокойте се, господарке. Ето, изпийте чаша вино. Сигурна съм, че не мисли така. Мъжете са слепи, когато ги обземе гневът.

Мина доста време, преди Мейлис да проумее какво й говореше Джанис, докато нежно я галеше по гърба и се опитваше да налее в устата й малко вино. Тя се изправи и огледа малката стая, сякаш не беше в състояние да проумее какво се бе случило между четирите й стени. Пое шумно въздух и си заповяда да говори. Трябваше да го изрече гласно, за да си повярва.

— Той вярваше във всяка дума, която каза, Джанис. В неговите очи вече не струвам дори колкото праха, по който стъпва.

Тя се завлече до стълбичката и изкачи с мъка няколкото стъпала до спалнята си. Движенията й бяха на тежко болна. Всяка крачка й струваше много усилия. Очите й пареха като огън. Джанис беше ужасена.

— Вие плачете! — извика тя.

— Не — възрази Мейлис, макар че по бузите й се стичаха сълзи. — Нямам причини да плача. Всичко е наред. Не мога да го променя. Уморена съм, Джанис. Ще си легна и ще поспя. Не искам да ми помагаш…

Тя се засмя и смехът й прозвуча толкова изкуствено и сърцераздирателно, че Джанис безпомощно закърши ръце. За щастие след няколко минути пристигна Криспин.

— Какво е станало тук, за бога? — попита той, без дори да поздрави. Беше толкова развълнуван, че забрави как реагираше Джанис на гневни мъже. Но и нейните мисли бяха изцяло при господарката й и тя отговори на гневния му въпрос само с лека гримаса. Опитът й подсказваше, че има само едно средство, способно да лиши мъжа от умението му да се владее.

— Тристан д’Авал? Разбира се, че не — отговори категорично Криспин. — Той не е от мъжете, които търсят утеха в алкохола. Какво се е случило? Ти сигурно си чула. Скараха ли се? Когато напусна лагера, лордът беше в добро настроение и ми заяви, че надали ще се върне преди утрото. Какво го е накарало да се върне само след час?

Джанис го гледаше с надежда. През изминалите седмици общата грижа за Тристан и Мейлис ги бе сближила. Криспин харесваше Джанис, спокойствието и усърдието й. От своя страна, тя му бе повярвала достатъчно, за да споделя с него грижите и страховете си. И сега не скри от него най-големия си страх: че тази раздяла на двамата влюбени ще е завинаги.

— Какво да правим, когато двамата се нараняват поради фалшиво разбрана гордост? Той не й вярва, макар че няма никакви основания да я подозира. Тя не му е дала повод, разбираш ли?

Криспин не знаеше какво да отговори.

— Мислиш ли, че бих могъл да говоря с нея?

— Тя се оттегли в спалнята си — Джанис посочи стълбичката. — Страх ме е, че плаче. Не знам дали иска да я видят, че плаче. Мога да се кача горе и да й кажа, че сте тук…

— Много е вероятно да те отпрати с думите, че не иска да вижда никого. Не можем да рискуваме.

Джанис кимна мълчаливо и не възрази, когато той се запъти към стълбата. Моментът не беше подходящ да си разменят учтивости.

Мейлис стоеше до прозореца на малката стаичка, в която имаше само легло със завеси и най-необходимите мебели. Залязващото слънце рисуваше тясна златночервена рамка около гърба й. Криспин спря. Младата жена изглеждаше толкова самотна и загубена, че той не намери думи да я утеши.

— Лордът ли ви изпраща? — попита тя след безкрайно мълчание, през което той не смееше да се помръдне, а тя не се обръщаше. Очевидно беше усетила присъствието му.

— Милейди…

— Вече не съм милейди, Криспин. Той ми наговори ужасни неща.

Криспин вече я познаваше достатъчно добре, за да знае, че няма смисъл да я подкрепя в отчаянието й. По-добре да събуди гнева й. Когато беше гневна, тя действаше.

— Не за първи път се отнася несправедливо към вас, милейди. Вие знаете, че не му е лесно — с всичките тайни, които криете като бисерите на короната. Вие също носите вина за неразбирателствата помежду ви. Не само той е виновен.

— Какво, за бога… — Мейлис се обърна рязко, но като видя напрегнатото очакване по лицето му, млъкна изведнъж. — Ти каза истината. Няколко пъти се опитах да му разкажа тайната си, но той ме спираше и го отлагаше за по-късно.

— Може би моментът не е бил подходящ…

Мейлис се изчерви, макар че Криспин не можеше да знае колко близо до истината е предположението му.

— Както и да е — прошепна безсилно тя, — сега е вече много късно. Той веднага ще ме обвини в лъжа. Вече не иска да знае нищо за мен.

— Лъжете се. Чувствата му към вас са много силни, а той не е свикнал да бъде плячка на собствените си чувства. Тъкмо това го прави несправедлив и избухлив — осмели се да обясни Криспин.

— Не си правете шеги с мен! — Мейлис отказа да повярва.

— Вие сте жената, която го лишава от спокойствие. Точно в това ви обвинява. Имате твърде голямо влияние върху мислите и чувствата му. Трудно му е да го приеме.

— А аз какво — да се радвам ли? Да бъда благодарна, че се опитва да ме стъпче в праха, защото не е способен да ми повярва?

— Вие трябва да проявите разум, милейди — Криспин се прояви като ловък адвокат на своя млечен брат. — За него и за вас. Знам, че сте в състояние да го направите. Аз също ви прецених погрешно и мога да ви уверя, че е много по-лесно да признаеш грешката си, когато не е замесено сърцето.

Мейлис поклати глава.

— Лорд Тристан си въобразява неща, които никога не са се случили.

— Хенри Плантагенет е бил тук, нали?

— О, значи ви е съобщил подробности от злобните си фантазии? Тогава няма какво да ви разказвам. Той изобщо не се замисля, че въз основа на позицията, която заема, херцогът може да си позволи волности, за които всеки друг благородник би получил плесница. Лорд Тристан крещи и беснее, сякаш ни е наблюдавал при любовна игра. При това всеки разумен мъж би разбрал, че херцогът просто се сбогува с мен.

— След като е прекарал доста време в къщата ви, нали?

Мейлис простена раздразнено. Защо тълкуваха погрешно всичко, което тя правеше?

— Вървете си, Криспин. Върнете се при господаря си и ме забравете. Това е най-доброто, което можете да направите.

Той очевидно бе готов да изпълни заповедта, но размисли и отново започна да я увещава.

— Не позволявайте да свърши така, милейди. Вие сте определени един за друг. Ще се откажете от нещо, което е извънредно важно и за двама ви.

Тя смръщи чело, но запази мълчание.

— Ще чакам долу при Джанис — Криспин заложи всичко на една карта и си позволи смело предложение. — Готов съм да ви отведа в лагера. Ще отидете в квартирата на лорд Тристан и ще го принудите да ви изслуша. В палатковия лагер няма да може да ви крещи. Тънките стени на палатката ще са ви съюзници… заедно с вашето любещо сърце.

Преди да е успяла да отговори, Криспин излезе. Мейлис втренчи поглед в завивката на леглото, която грижливо бе оправила преди няколко часа. Искаше стаята да е готова за посещението на Тристан. На масата имаше бутилка с вино, в легена с вода плуваха розови листенца. Беше ги събрала на разсъмване и всяко от тях беше любовно послание към Тристан.

Да, тя не искаше любовта им да умре от взаимни обиди, в болка и отчаяние. Да бъде убита от глупави недоразумения и преувеличена гордост.

Криспин е прав. Имаш избор между сълзите и действието. Между поражението и победата.

Нали точно това искаше, докато живееше в манастира в Уитби? Свободата да взема решения. Свободата да ходи, където иска, да задава въпроси, да действа. Открай време не се примиряваше да приема събитията и да изпълнява заповеди.

Сега вече нямаше кой да й дава заповеди. Можеше по всяко време да отиде при Тристан и да постави на изпитание властта, която според Криспин все още притежаваше над него.

Не, не можеш. Херцогът ти забрани да напускаш къщата. Не можеш просто да влезеш в палатковия лагер и да отидеш при Криспин. Обеща послушание.

Мислите й се лутаха без посока и Мейлис закърши ръце. Какво да прави? Да заложи на Криспин, който бе обещал да я отведе тайно при Тристан, така че херцогът да не узнае нищо?

Мейлис се наведе над легена и освежи разплаканите си очи с розова вода. Ако реши да рискува, трябва да бъде красива. Толкова изкусителна, че Тристан да си загуби ума, щом я види. Трябваше да го накара да я пожелае силно и веднага, без „но“ и „ако“. Как да го направи? С плач не се печелеха битки, нито във войната, нито в любовта.

Мейлис се обърна решително към вратата.

— Джанис!

Изненадана от резкия глас на господарката си, камериерката се отзова веднага.

— Джанис, помогни ми да облека зелената рокля. Първо обаче ще ми изчеткаш косата и… какво има? Защо ме гледаш така?

— Защо искате да се преоблечете?

— Много добре знаеш. Искам да отида при лорд Тристан.

Джанис се прекръсти бързо.

— Забравихте ли какво заповяда херцогът? Не бива да напускате къщата. Никой не бива да ви вижда. Обещахте му. Не бива да се излагате на опасност. В лагера е чичо ви!

— Никой няма да ме види — заяви твърдо Мейлис и отхвърли всички съмнения. — Ако херцогът знаеше колко е важно за мен да се видя с лорд Тристан, веднага щеше да ми даде разрешение.

Тя развърза връзките на простата си дреха и се съблече толкова бързо, че Джанис извика уплашено. Зае се да й помага, но продължи да излага възраженията си.

— Защо забравяте, че лордът беше бесен от гняв? Какво ще направите, ако откаже да ви изслуша?

— Криспин ще ми помогне. Стига, Джанис! Не разбираш ли? Трябва да обясня на лорд Тристан, че се е заблудил. За да имам успех, трябва да съм красива. Беше глупаво от моя страна да го обиждам. Жените не бива да ругаят мъжете. По-добре е да ги прелъстяват.

— О, Господи! — изплака Джанис, ужасена от енергията на господарката си. — Според мен идеята не е никак добра. Не бива да действате срещу изричната заповед на херцога. Така само ще си навлечете още по-сериозни проблеми.

— Херцогът няма да узнае нищо за срещата ми с Тристан. Престани да хленчиш и ми помогни да се облека.

Мейлис извади от раклата зелената рокля. Джанис беше изчеткала кадифето много грижливо и по гладката материя вече нямаше следи от прах и солена вода. Перлите на деколтето блестяха алабастрови като кожата на Мейлис. Тя се отказа съзнателно от долната рокля и остави гърдите си полуоткрити в легло от зелено кадифе. Неустоимо предизвикателство.

— О, Господи! — извика отново Джанис, докато закопчаваше украсения със скъпоценни камъни колан. — Сигурна ли сте, че трябва да излезете в този вид? Няма ли да ви стане студено?

— Как изглеждам? — попита тревожно Мейлис. Събра косата си на тила и сведе поглед към собствените си гърди, учудена от пищността им.

— Прекрасна сте. Като кралицата на феите.

Джанис отстъпи крачка назад и огледа господарката си. От разпуснатите коси до ръба на полата Мейлис беше олицетворение на изкушението. Трескавият блясък в очите й се състезаваше с блясъка на скъпоценните камъни, а изкусителното деколте привличаше погледите като меда — мухите.

— Да се надяваме, че ще успея да го омагьосам — отвърна нервно Мейлис. — Помогни ми да си сложа наметката. Ще тръгнем веднага щом се стъмни.

Криспин вече я очакваше нетърпеливо с оседланата кобила. Видя само крехка фигура в тъмна наметка, нахлупила качулката дълбоко над очите. Обгърната в аромат на рози.

— Ще се моля за вас — обеща Джанис и развълнувано закърши ръце.

Мейлис се поколеба какво да отговори. Годините, прекарани в манастира, бяха оставили своя отпечатък върху душата й. Струваше й се нередно да моли небето за помощ, когато се готвеше да извърши плътски грях. Но къде беше най-висшата инстанция на любовта, ако не там? Онова, което се готвеше да направи, идваше от най-чисто сърце и тя го правеше с едничката цел да спаси любовта си.

— Моли се за мен, Джанис. Със сигурност няма да ми навреди — прошепна тя, прегърна изненаданата камериерка и силно я притисна до гърдите си. — Благодаря ти за помощта.

Криспин й помогна да се качи на седлото. Когато наметката се отвори и разкри зашеметяващото деколте, той подсвирна одобрително и Мейлис се изчерви. Криспин се ухили и й кимна ободрително.

— Не се страхувайте, милейди. С тези оръжия ще убедите всеки мъж под слънцето в добрите си намерения.

Мейлис беше толкова неспокойна, че само му кимна в отговор и хвана юздите. Пътуването на юг бе подобрило ездаческите й умения, но мисълта, че й предстои езда в нощта, без успокояващото присъствие на Тристан, беше ужасно тревожна.

— Да тръгваме, Криспин. Не забравяй, че трябва да вляза незабелязана в палатката на лорд Тристан. Херцогът ми забрани да отивам в палатковия лагер. Не мога да рискувам да разгневя и него.

Съмнения на Джанис не й излизаха от ума. Беше толкова възбудена, че изобщо не забеляза как е заговорила на Криспин на ти. Отнасяше се към него като към слуга, не като към спътник на лорд Тристан. Добре, че той не й се сърдеше.

— Не се притеснявайте. Ще вържем конете на брега и ще влезем в лагера откъм реката. Така никой няма да ни забележи. Откакто са започнали мирните преговори, никой не охранява Темза. Всеки знае, че в момента противникът не мисли да прекоси реката.

Двамата ездачи изчезнаха толкова бързо в тъмнината, че Джанис чу само тропота на конете. За повече сигурност тя се прекръсти два пъти, преди да влезе в къщата и грижливо да заключи вратата.

Глава 12

Хенри Плантагенет много държеше да се храни в кръга на своите верни спътници и двора си. На трапезата винаги беше весело, гостите пускаха дръзки вицове, обсъждаха се планове за бъдещи битки и бойни техники. Днес Тристан не вземаше участие в разговорите. Гледаше упорито пред себе си и изпразваше чаша след чаша вино, без да поглежда печеното, оставено пред него върху голямо парче хляб.

За зла съдба съседът му отляво беше едноокият Балиол. Колкото и да се стараеше, Тристан не можа да си обясни защо херцогът бе поканил на трапезата си тази грозна личност.

Но той и без това не искаше да мисли за Хенри Плантагенет и за плановете му. Гневът и ревността все така горяха в сърцето му. Колкото и да се възхищаваше от пълководческите качества на херцога и от кралския му авторитет, толкова не можеше да понася апетита му към жените. Поведението на Хенри подкопаваше лоялността му. О, не, той нямаше да допусне Мейлис да застане между него и бъдещия крал. Тя не струваше толкова. Нито една жена не струва толкова.

Уолтър от Балиол напразно се опитваше да въвлече младия лорд на Нанси Хол в разговор за проблемите на Севера. Отново и отново се блъскаше в стената на мълчание, която Тристан бе издигнал около себе си.

— Нима ви е все едно, че по границата има опасност от нови военни действия? — попита най-сетне той с искрено възмущение.

— Сигурността на Нанси Хол се опира върху споразумение с шотландските кланове, подписано още от дядо ми Киръс д’Авал — отговори раздразнено Тристан. — В нашата област двете страни държат на думата си. Всеки знае какво може да очаква от другия.

Балиол откри неприкритата обида между думите в този отговор и реагира с ядно проклятие.

— Зелен хлапак! Не знаете какво говорите.

Тристан безмълвно му обърна гръб и откри, че херцогът го наблюдава — очевидно от доста време. Скърцайки със зъби, той вдигна чашата и наклони глава в знак на поздрав. Виното в устата му стана кисело като оцет.

За щастие в този момент се появи паж, който пошепна нещо на ухото на херцога. Хенри се надигна рязко и помоли гостите за внимание.

— Пристигна пратеник от Руан, приятели. Моля да ме извините. Новините от съпругата ми притежават особена привлекателна сила. Все пак очаквам в най-скоро време да роди първия ми син.

Той даде знак на виночерпеца да напълни чашите с вино и изчезна с пажа. Тристан го проследи с мрачен поглед. Изпитваше нещо като гняв, че херцогът е забравил Мейлис веднага щом са пристигнали вести от Елеонор Аквитанска. Той притежаваше нещо, за което Тристан копнееше повече, отколкото за място във вечността, но то не означаваше нищо за него.

— Херцогът ще бъде много щастлив, ако му се роди син — Балиол отново се опита да поведе разговор. — Все пак цялата гражданска война се подпали от досадния факт, че кръвта на великия Завоевател по пряка линия тече само във вените на една жена.

— Не ми звучите като приятел на жените — отговори сухо Тристан. Може би все пак трябваше да поговори с някого, за да забрави мрачните си мисли.

— Жените са наказание, изпратено ни от бога — изруга Балиол. — Непокорни, досадни, непредвидими. Като си помисля, че жена е виновна да се подмазвам на Хенри Плантагенет, в гърдите ми се надига жлъчка.

— Как така?

— Племенницата ми предпочете да избяга, вместо да се омъжи за леърд Кайл, мъжа, избран от баща й. В нощта, преди да я отведа от манастира. Когато се явих да я взема, намерих само плачещи монахини, които не можеха да си обяснят как се е измъкнала. Търсихме я навсякъде, но напразно. Леърдът настоява да спазим брачните договори и заплашва, че ще си вземе насила онова, което му е било обещано.

Тристан кимна. Мислите се надпреварваха в главата му. Нещо в думите на едноокия го тревожеше.

— Значи искате да се отървете от леърда? Затова се обръщате към племенника на шотландския крал.

— Какво друго ни остава? Племенницата ми ни постави в това невъзможно положение. Откакто загуби синовете си на бойното поле, брат ми вече не е същият, а моята безполезна съпруга ми ражда само дъщери.

— Защо не дадете на леърда една от вашите дъщери?

— Наследството преминава в ръцете на децата на най-големия. Такъв е законът. Мейлис е последното живо дете на брат ми. Съпругът й ще владее Бърнард Касъл. Ако не се появи, след смъртта на брат ми крепостта няма да премине в мои ръце, а ще се върне към короната. Това момиче ни трябва. Където и да е, трябва да го намерим. И то преди разклатеното здраве на брат ми да унищожи плановете ни.

Балиол не забеляза, че при името Мейлис Тристан се вцепени. Линиите около устата му се втвърдиха и сивите очи станаха ледени.

— От кой манастир е избягала племенницата ви? — попита той с добре изиграна небрежност.

— Майка й умря при раждането, затова я дадохме на монахините в Уитби да я възпитават. Надявахме се да израсне като покорна и мила млада дама, но надеждите ни са били напразни. Очевидно сме надценили монахините. Купчина гракащи гъски, които дори не можаха да ми кажат коя и кога е видяла момичето за последен път. Явно и Мейлис е глупачка като тях, сигурно се е удавила в Еск, преди да стигне до пристанището на Уитби. Никога няма да преглътна, че съдбата на Бърнард Касъл зависи от едно глупаво женско същество.

Тристан остави Балиол да ругае, докато пред вътрешния му взор късчетата образуваха цялостна мозайка. Мейлис от Балиол. В манастира ли беше изучила изкуството да се преструва? Дете, прогонено от къщи, без любовта и опората на семейството, сигурно се е чувствало самотно и изоставено при монахините от Уитби. Въпреки волята си изпита прилив на съчувствие. Никой човек не биваше да бъде прогонен така грубо от сигурния родителски дом.

Той се взря в празния стол начело на масата. Имаше ли право да й се сърди, че се старае да се сближи с богатите и могъщите? Повече от всеки друг човек на този свят тя имаше право да определя собствената си съдба. Хенри Плантагенет беше единственият, който имаше властта да й помогне. Само при него можеше да бъде сигурна от посегателствата на баща си и чичо си.

Гласовете, смехът и грубо ругаещият Балиол до него го изнервиха. Стана рязко, поздрави кратко и напусна трапезата.

Балиол зяпна изненадано след него. Промърмори някакво проклятие, скочи и се втурна да го догони. Трябваше да научи на маниери поне един от младите нахалници, които служеха на Хенри Плантагенет! Защо не се отнасяха към него с уважението и почтителността, които изискваше?

Тристан беше толкова зает с мислите си, че изобщо не се сети да погледне назад. Трябваше му Криспин. Млечният му брат беше единственият, с когото можеше да говори открито за онова, което бе узнал. Ала не го намери нито при конете, нито между войниците и пажовете край големия огън. Очевидно трябваше да потърпи, докато Криспин го потърси. Защо този човек изчезваше точно когато имаше нужда от него?

Бесен от гняв, Тристан удари с юмрук по платнището на собствената си палатка и се наведе, за да мине под платнището. Когато се изправи вътре в целия си ръст, спря като ударен от гръм.

В топлата, жълтеникава светлина на малката газена лампа лежеше Мейлис, опряна на една ръка, очакваща. По зелената кадифена рокля искряха скъпоценности, косата се бе разпиляла по възглавниците. Кафявите очи светеха като чисто злато, бледите гърди се подаваха изкусително от кадифеното деколте. Гледката спря дъха му. Кръвта мощно нахлу в слабините му. Само усмивката в ъгълчетата на устата й беше достатъчна да спре всички логични разсъждения.

— Какво правиш тук? — попита той след безкрайно дълго време.

— Седнете и ще ви кажа.

Мейлис потупа подканващо празното място до себе си. Движението се пренесе към гърдите й под формата на изкусително поклащане и Тристан шумно пое въздух.

— Ти да не си полудяла? Как смееш да ми се предлагаш по този начин? Ами ако не бях влязъл аз, а някой друг?

— Криспин стои на пост отвън. Ако беше непознат, щеше да го спре.

— Криспин значи! Още един глупак, когото си хванала в мрежите си.

Тонът и съдържанието на думите му я смутиха, но тя намери сили да продължи със същата мекота:

— Искате ли да чуете каква имам да ви кажа или пак ще започнете да ме ругаете?

Тристан видя пулсиращата синкава вена на шията й и кимна доволно. Значи не беше толкова спокойна, колкото се представяше. Пак играеше някаква игра. Както винаги. Гневът, прогонен от изненадата, отново закипя. Преви коляно, опря го на матрака и се наведе над жената, която му се предлагаше като древна куртизанка.

— Ще ми кажеш ли най-сетне каква е тази комедия, Мейлис от Балиол? — попита той, сграбчи я за раменете и я раздруса гневно.

Косите й се разпиляха по пръстите му. Мека милувка, примесена с аромат на рози. Мейлис бе шокирана. Сигурно се пита откъде знам името й, каза си той и се ухили злобно.

— Май не сте очаквали да разкрия тайната ви, мадам? — попита той и се изсмя горчиво, когато в златните очи проблесна несигурност. — Помните ли всичките си лъжи, които ми наприказвахте? Сигурно тайно се забавлявате с глупаците, които танцуват по свирката ви?

— Да се забавлявам? Не, ако толкова искате да знаете. Отчаяна съм. Вашата неспособност да ми повярвате, дори просто да ме изслушате, отравя живота ми. Нима любовта, която ни свързва, не струва поне това малко усилие? Малко време и внимание? Не искате ли поне веднъж да погледнете на нещата, които си въобразявате, че знаете, с моите очи?

В леката дрезгавост на гласа й звучеше страх. От какво се страхуваше, ако не от това, че той можеше отново да я изобличи в лъжа? Но не, тя имаше право. Беше длъжен поне да я изслуша.

— Говори!

Тристан разхлаби хватката си, но не я пусна. Вече не беше в състояние да отдели ръцете си от нея. На елементарното ниво на съзнанието си той я желаеше, както и преди. Тя беше отдавна в кръвта му и го знаеше.

Мейлис се надигна и връхчетата на пръстите й докоснаха бузите му. Добре познатото, леко като перце, милващо докосване натроши самообладанието му на хиляди парченца.

От стегнатото му гърло се изтръгна ядно проклятие. Десницата му сграбчи китката й и я изви назад. Мейлис изохка и падна на възглавниците. Пленница между разпилените кичури на косата си и неговата сила, тя остана неподвижна.

— И ти смееш да изричаш думата любов? Ти предаде нашата любов, като падна в обятията на херцога. Бързото ти издигане от манастирска послушница до любовница на херцога те прави твърде самоуверена, лейди Мейлис. Само до преди минута бях готов да извиня стореното от теб с тежката ти съдба, но този театър ми дойде твърде много! На какво се надяваш?

Мейлис най-сетне успя да приглади назад косите и да открие лицето си, за да го погледне в очите. Сиви, студени камъчета. Страхът, гневът и издайническото треперене на мястото, където телата им се докосваха, разпалиха възмущението й.

— В какво пак ме обвинявате?

— Този номер е достоен за най-добрата лондонска курва. Справи се превъзходно, моите поздравления. Сигурно си се надявала, че като видя разголените ти гърди, веднага ще си загубя ума?

— Да.

Простият отговор предизвика цинично изръмжаване, което завърши със странен дрезгав звук. Хватката около китката й изведнъж омекна. Атмосферата се промени по тайнствен начин. Мейлис потрепери и той го забеляза.

— Твоето „да“ е разрешение за действие — проговори предупредително той. — Можеш да си отидеш, докато все още не съм започнал. Ако останеш, обвинявай за последствията само себе си.

— Ще остана.

Със стон, който много приличаше на проклятие, Тристан се наведе над нея. Завладя устата й с дива, насилствена целувка. Очакваше съпротива, но получи само нежен отговор и копринени устни, които превърнаха гнева в желание. Сладкият аромат на дъха й. Повдигането на примамливите гърди, хладни и топли едновременно, които жадуваха за милувките му.

Той задърпа нетърпеливо роклята на Мейлис, за да усети повече от голата й кожа, и тя му отговори със същата жажда и готовност. Нямаше търпение да развърже шнуровете и панделките, затова вдигна полите й. Тласкан от слепите желания на собствената си страст, потърси аромата и тайната на женствеността й. Едничката му цел беше да я завладее, да покори копринените дълбини на тялото й.

Тихо пъшкане, бързо дишане и шумолене на дрехи бяха единствените шумове в палатката. Двамата вече нямаха думи да укротят бурята, която ги тласкаше един към друг. Езикът на телата им не знаеше неразбирателства.

Мейлис чу шум от късане на плат, но не реагира. Никога не се беше чувствала по този начин, жадна, отчаяна и изпълнена с очакване. Откакто бе намерила удовлетворение в обятията на Тристан, знаеше тайната на щастието. Този път обаче искаше повече от удовлетворение. Ако му се отдадеше цялата, без задръжки, ако му предоставеше тялото и душата си, ако се отвореше за него, той щеше да проумее, че обича само него, никого другиго. Длъжен беше да го разбере. Никакви измами, никакво коварство, само безгранична, изключителна любов.

Тристан усети съвсем ясно, че това сливане е различно от другите, че тя го посреща по нов начин. Предпазливостта и плахостта изчезнаха, заменени от чувствена възбуда. От готовност и отдаване без задръжки, които превърнаха грубостта му във вариант на бурната любовна игра. В гнева си той изтълкува това като ново доказателство за изневярата й. Сигурно херцогът я бе въвел в тази изискана еротика…

Гневът му се смеси с дива страст. Страстта тласна и двамата към необуздано сливане, което ги връхлетя с мощта на лятна буря. Двамата се вкопчиха един в друг като удавници, окрилени от желанието да останат завинаги заедно.

Накрая Мейлис извика и на устните й изгря неземна усмивка. В следващия миг я обгърна черният мрак на нощта. Унищожена, но безкрайно щастлива. Каква небесна смърт.

Когато отново дойде на себе си, Тристан я намери безжизнена. Затворила очи, тя лежеше сред бъркотия от поли, коси и завивки. Никога не беше изглеждала толкова красива… и толкова опасна. Тази жена притежаваше силата да го накара да забрави чест, съвест и гордост, само и само да я държи в обятията си.

Това не биваше да става!

От гърдите му се изтръгна грозно проклятие. Набързо оправи дрехите си и изскочи от палатката. На прага се сблъска с Криспин, който стоеше на пост. Криспин, който беше довел вещицата в палатката му.

— Махни се от очите ми, преди да съм се забравил!

— Ти си полудял! Какво ти става?

— И още питаш! Когато се върна, искам жената да е изчезнала от палатката ни. Можеш спокойно да я отведеш при херцога, защото аз вече нямам нищо общо с нея.

Криспин го проследи с отворена уста.

Все още стоеше неподвижен в мрака и се бореше с ужасния шок, когато някакъв шум го накара да се обърне. В същия момент някой го удари с все сила по тила и той рухна, без да издаде звук.

Глава 13

Ухание на рози. Цяла градина с цъфтящи рози. Кадифените цветове блестяха под слънчевата светлина. Мейлис искаше да зарови лице в цветовете, да се потопи в аромата им, да напълни очите си с хубостта им. В манастира имаше само скромни розови храсти. Билки, полски цветя и лилии за олтара на Богородица в църквата. Никога не беше виждала цветя, които цъфтяха в такова изобилие и разкош само за красота.

Щастливо потопена в това чудо на природата, тя не обърна внимание на силното раздрусване. Някой я бе хванал за рамото и я дърпаше, но тя не пожела да отвърне очи от прекрасната гледка. Едва грубият удар по гърба разруши картината. Тя се разтече като отражение върху спокойна вода, в която е хвърлен камък. Мейлис се стресна и скочи.

Къде беше? В първия момент потърси розите от съня си. Напразно. Погледна учудено в догарящото пламъче на газената лампа. Приглади нападалите по челото й коси и позна разбърканата постеля на Тристан. Къде беше той? Защо не беше до нея? Огледа се и нададе задавен вик, когато забеляза мъжа, изправен до леглото.

— Не очакваше да ме видиш тук, нали? — изръмжа доволно Уолтър от Балиол, като видя пребледнялото й лице. — Какво правиш в това легло? Да не си станала лагерната курва на херцогските рицари? За бога, племеннице, много ниско си паднала!

Грозното обвинение извика червенина по лицето й, но от устата й не излезе нито дума. Измачканите дрехи, разбърканата коса, подутите от целувки устни и червените следи по китките й издаваха недвусмислено какво е преживяла. За щастие поне краката й бяха покрити.

Някой я бе предпазил от неловкостта да я заварят с голи крака. Тристан? Къде беше изчезнал?

— Ставай и тръгвай с мен — заповяда чичо й. — Имаш късмет, че си ми необходима жива.

Мейлис разтърка пулсиращата си китка и бавно се изправи. Огледа по-внимателно палатката, но пак не разбра какво се е случило с Тристан. Ами Криспин? Негова беше задачата да попречи на чичо й да влезе в палатката на господаря му. Нали й се закле, че ще бди над сигурността й? Защо не бе спазил обещанието си? Може би Тристан му е заповядал нещо друго?

Ами ако и двамата я бяха изоставили на произвола на съдбата? Съвпадението между изчезването на Тристан и появата на чичо й не допускаше друго обяснение: той я бе предал и продал.

Мейлис хвърли скрит поглед към чичо си. В Уитби се бе убедила в безчувствеността му. Гневът му я плашеше. Студеното презрение, което излъчваше днес, беше още по-страшно. От този човек не можеше да се очаква милост.

Съзнанието за собствената й слабост и горчивото разочарование убиха всички други чувства в сърцето й. Тя бе рискувала всичко и загуби. Вече нищо нямаше значение. Нямаше причини да се противопостави на чичо си. Каквото и наказание да бяха измислили с баща й, тя го заслужаваше. То щеше да бъде наказание за собствената й глупост. Дори да беше смърт, щеше да го приеме.

Тя се надигна и посегна към наметката си, оставена до входа. Обърна се към чичо си и проговори овладяно.

— Готова съм. Можем да вървим.

Той я хвана грубо за лакътя, но от устата й не излезе нито звук. Вече нищо не беше в състояние да й причини болка. Излезе от палатката на Тристан, без да хвърли поглед назад.

Шумът на реката се смесваше със започващия дъжд. Съвсем лек, просто влага, която се превръщаше в капки, но Тристан познаваше признаците. Първият есенен дъжд често продължаваше цяла седмица. Предстояха мрачни дни, в които облаците падаха чак до ушите на конете, а слънцето беше само смътен спомен. Подходящо време — не само за да унищожи последната реколта, а и да напомни на един мъж, че е пълен глупак.

Когато Тристан се запъти с увиснали рамене към квартирата си, хоризонтът вече посивяваше. Мократа земя полепваше по ботушите му. Между палатките се виждаха първите локви. Нощните пияници спяха дълбоко край огньовете, без да усещат мокротата.

Тристан подмина равнодушно фигурата, която се бе простряла на пътя в близост до собствената му палатка. Лицето забито в мократа трева, пясъчните коси разбъркани и потъмнели от мръсотия, сигурно някой пиян стрелец.

Ако скоро не се случи нещо, което да изтръгне войниците от летаргията и да събуди въодушевлението им за делото, херцогът ще си има проблеми с дисциплината в лагера, каза си горчиво Тристан. Хора като падналия стрелец бяха най-доброто доказателство за лошото настроение сред войниците.

Тристан вече бе отминал неподвижната фигура, когато нещо в облеклото му се стори познато. Смръщи чело и се върна към падналия. Под мътната светлина на зората хвана спящия за рамото и го обърна, за да види лицето му.

— Велики боже! Криспин!

Вдигна едната си ръка до очите и огледа по-внимателно тъмната кал, полепнала по дланта му. Не, това не беше кал. Кръв!

Едва сега забеляза грозната рана на тила на Криспин. Млечният му брат не спеше, а бе в безсъзнание. Тоягата, с която му бяха нанесли този удар, бе захвърлена наблизо. Тристан изруга, хвана спътника си под мишниците и го повлече към палатката си. Минаващите стражи пуснаха няколко груби шеги за напилия се до безсъзнание войник, но не предложиха да му помогнат.

Тристан ги наруга ядно и побърза да прибере Криспин в палатката си. Вътрешността тънеше в мрак. Маслото в лампата бе догоряло и на пръв поглед изглеждаше, сякаш в леглото спи крехка фигура. Внимателният оглед обаче показа, че това е било зрителна измама. Само смачкана завивка.

Тристан я захвърли на пода, за да направи място за Криспин. Скърцайки със зъби, се опита да пренебрегне силния аромат на рози и Мейлис, който струеше от чаршафите. Сега беше разгневен на първо място на себе си. Бе заповядал на Криспин да махне Мейлис от лагера. Дали подлото нападение имаше връзка с тази заповед? Какво се бе случило?

Тъй като нямаше вода подръка, той напои една кърпа с вино, за да измие раната на Криспин. Чаршафът се напои с вино и кръв. Най-сетне млечният му брат отвори очи и се огледа объркано.

— Какво е станало?

— И аз се питам същото — отвърна Тристан. — Намерих те пред палатката, а до теб лежеше тоягата, с която са ти направили тази рана. С кого си се сбил, приятелю?

— И аз бих искал да разбера — изохка Криспин и опипа подутата си глава. — По дяволите, как можах да го допусна? Имам чувството, че Арес ме е тъпкал с копитата си!

— Кое е последното, което си спомняш? — попита делово Тристан.

— Теб — отговори веднага Криспин. — Излезе от палатката, сякаш дяволът те гонеше по петите. Развика ми се и даде някакви неразбираеми заповеди. Направих няколко крачки, за да видя къде отиваш, и тогава… тогава главата ми експлодира и вече нищо не помня.

— Кой би имал причина да те нападне без предупреждение?

Криспин се питаше същото и му хрумна само един отговор.

— Някой е искал да влезе в палатката, без да му попреча. Не си ти. Кой друг би имал интерес?

— Херцогът?

Тристан се опита да потисне гнева си и превърза раната на Криспин с парче чист лен. Може би нежното писмо на съпругата му беше събудило похотта на Хенри Плантагенет и той бе пожелал да я удовлетвори веднага. Но откъде можеше да знае, че Мейлис го чака в палатката на верния му рицар?

— Не говори глупости — изръмжа раздразнено Криспин. — Защо му е на херцога да ме удря? Аз съм част от армията му.

— Може би защото не е искал свидетели…

Криспин цъкна неодобрително с език.

— Свидетели на какво?

— По дяволите, защо трябва да питаш! Нашата прекрасна лейди Мейлис се забавлява и с него. Сигурно не му се иска клюките да стигнат до ушите на уважаемата му съпруга в Руан. Всички знаят, че херцогът има огнен темперамент.

— Вече наистина се съмнявам в здравия ти разум, Тристан д’Авал — изрече Криспин със слаб глас, но с недвусмислена подигравка. — Мейлис дойде при теб, за да отстрани всички недоразумения, които стоят между вас. Ако съдя по продължителността на срещата ви, ти не си имал нищо против. Всъщност, къде е тя? Надявам се, че не си я изпратил да си върви сама в нощта? Даже ти не си толкова зъл и безогледен.

— Откъде да знам къде е? Когато те довлякох в палатката, я заварих празна. Надявам се да не я видя никога вече.

— Трябва да я потърсиш — Криспин се надигна и сграбчи Тристан за жакета, макар че при това напрежение главата му отново забуча. — Не бива да я открият в лагера. Херцогът й е заповядал да си стои в къщата. Тя дойде при теб против волята му. Рискува да загуби благоволението му, за да те види. За нея е много по-важно да не загуби любовта на един мъж с дървена глава, който я тъпче с краката си, отколкото да запази благоволението на бъдещия крал. Кога най-сетне ще разбереш?

— Как си могъл да се съгласиш с настояванията й и да я доведеш тук? — попита обвинително Тристан, без да отговори на предизвикателството.

— Защото реших, че това е единствената възможност да изясните недоразуменията помежду си — отговори твърдо Криспин. — Ти я обичаш. Можеш ли да го отречеш?

— Вероятно ударът по главата е виновен, че говориш такива глупости. За твое сведение, вече знам с кого си имаме работа. Тя е от семейство Балиол. Единствената дъщеря на господаря на Бърнард Касъл. Отгледана в манастира в Уитби. Потърсила спасение в бягството, когато чичо й се появил, за да я отведе у дома. Баща й иска да я омъжи за леърд Кайл.

— За стария Кайл? Не можеш да й се сърдиш, че се е спасила с бягство — подхвърли Криспин.

— Вероятно е знаела още от самото начало кои сме ние. Може би дори се е надявала, че в края на това приключение аз ще трябва да се оженя за нея, защото чувството за чест не ми оставя друг изход.

— Ти си луд по нея и честта не играе никаква роля — възрази упорито Криспин.

— Това беше, преди да разбера, че трябва да я деля с Хенри Плантагенет. Помниш ли как си помислихме, че е уличница и стигнахме до извода, че е благородна дама?

— Междувременно знам, че е и двете.

— Кой твърди това?

— Видях го със собствените си очи и…

Тристан млъкна изведнъж, наведе се и вдигна един предмет, паднал от леглото и полускрит под висящия чаршаф. В мътната светлина на утрото проблеснаха скъпоценни камъни. Коланът от зелената кадифена рокля на Мейлис…

— Не ми се вярва, че е забравила тази скъпоценна част от облеклото си — пошепна той, обзет от безпокойство.

— Освен ако не е трябвало да напусне палатката твърде бързо и не е успяла да попълни гардероба си — изръмжа в отговор Криспин и отново опипа подутината на тила си. — Освен ако не са я отвлекли насила, след като са обезвредили пазача й с удар по главата.

— Отвлекли? Ти си… — Тристан се удари по челото и извика гневно: — Балиол! Той търси племенницата си и е готов на всичко, за да я върне вкъщи!

— Как е открил следата й?

— Вероятно по моя вина — Тристан се отпусна на едно столче, опря ръце на коленете и плъзна колана между пръстите си. — Постоянно върви след мен. Убеден е, че общият ни произход от севера може да ме накара да кажа няколко добри думи на херцога. Снощи беше толкова досаден, че се отнесох грубо с него. Нищо чудно да ме е последвал, за да продължи да ме убеждава. Търсих те навсякъде, но не те намерих и реших да си легна. Вероятно си ме видял, като съм влязъл в палатката. Знаел си кого ще намеря вътре, затова си останал скрит.

Криспин избегна прекия отговор.

— Ако Балиол е бил наблизо, когато ми заповяда да отведа Мейлис, значи е чул думите ти. Да, така е станало. За бога, какво ще прави с момичето? Бедничката!

Тристан се поколеба. Мисълта, че Мейлис е в ръцете на чичо си, беше безкрайно неприятна. Като заключението, което се налагаше.

— Ще я отведе на север. Ще препуска като вятъра. Искат да я омъжат за шотландеца, за да роди синове. Имотът на Кайл и Бърнард Касъл имат нужда от наследници. Мейлис е само средство към целта.

— Синове? — Криспин се изплю презрително на пода. — Англия и Шотландия нямат нужда от синовете на леърд Кайл и ти го знаеш не по-зле от мен. Не можеш да допуснеш да я дадат на онзи варварин. Каквито и грешки да е направила Мейлис, такава съдба не заслужава никоя жена!

— Но ние не знаем дали предположенията ни отговарят на истината.

— По дяволите, Тристан, разбира се, че отговарят! Готов съм да заложа меча си, че ударът на главата ми е от Балиол. Веднага иди при херцога и му кажи какво се е случило тази нощ!

Тристан гневно захвърли колана, който стискаше в ръце.

— Да не мислиш, че ще му хареса да чуе, че си делим една жена? Какво да му кажа, за да обясня присъствието на Мейлис в палатката ми?

— Забрави гордостта и си спомни, че си християнски рицар — рече настойчиво Криспин. — Ти обеща на Мейлис да я закриляш.

Тристан му обърна гръб. Не искаше Криспин да види болката в очите му. Докато седеше на брега на реката, се бе заклел, че Мейлис Балиол вече няма да е част от живота му.

Искаше да забрави за съществуването й. Но нима можеше да стои и да гледа как тя върви безпомощно към нещастието? Как става плячка на хора като чичо й и леърд Кайл? Можеше ли да остане бездеен и да позволи да разрушат живота й?

Глава 14

Пейката беше тясна и твърда. Въжето, което стягаше китките й и я привързваше към ритлата на колата, беше толкова стегнато, че пръстите й бавно изтръпваха. Мейлис се взря в ръцете си. Бледи, безкръвни, безполезни. Ръце на писарка. Непотребни като цялата й личност.

Друсането на колата по изровените от непрестанно сипещия се дъжд пътища я хвърляше от единия край на пейката към другия. Болката подхождаше на самообвиненията й. Тя беше глупачка. Глупава и доверчива. Лекомислено вярваше в собствените си сили и си въобразяваше, че може сама да определя живота си.

Каква лудост я бе тласнала да избяга от сигурното си убежище и да падне в обятията на Тристан? Откъде бе взела увереността, че е достатъчно красива, за да може да го убеди в чистотата на намеренията си? В любовта си!

В гърлото й се надигна горчив смях. Изровеният път се разми пред очите й заедно с огромните очертания на коларя до нея. Вече отдавна не чуваше грозните проклятия, с които мъжът подкарваше воловете да бързат. Чичо й бе ругал още по-страшно, когато в последен пристъп на съпротива тя му заяви, че не може да се държи на гърба на коня.

— Нима сте очаквали друго, уважаеми чичо? Аз съм възпитана в манастир. Там не организират излети на коне за момичетата.

В гнева си той бе пропуснал да зададе логичния въпрос как тогава се е озовала в лагера на херцога. Мислеше единствено за това, как по-скоро да я махне оттам и да заличи всички следи, за да не падне подозрение върху него.

— Гидеон Шепард ще те откара в Бърнард Касъл. Гидеон, отговаряш пред мен, че ще я предадеш на баща й. Тогава ще получиш втората половина от възнаграждението си. Искам да чуя, че в Бърнард Касъл се е състояла сватбата й с леърд Кайл, ясно ли е?

Гидеон Шепард беше грамаден мъж от Нортумбрия. За да не я следи постоянно, веднага я върза за ритлата на колата и вдигна платнището. Той беше дълбоко предан на господарите на Бърнард Касъл и Мейлис беше за него просто вързоп, един от многото, които трябваше да достави на север.

Чисто практическата му бруталност представляваше ново преживяване за Мейлис. Досега се бе съпротивлявала срещу мъжката принуда, срещу властта, произтичаща само от рождението, но суровата мъжка бруталност я завари напълно неподготвена. Едва сега проумя какво беше преживяла Джанис и защо още реагираше панически на всеки мъж. Мисълта какво можеше да направи Гидеон с нея, ако го обземеше желание, я докара до ръба на отчаянието.

Дъждът вече отдавна мокреше пакетите и топовете плат в колата. Тромавото превозно средство напредваше с бавно темпо. Ако продължаваха така, щяха да минат седмици, преди да стигнат в Бърнард Касъл.

Тази перспектива я оставяше равнодушна. Наметката й беше мокра и тя мръзнеше. Може би щеше да се разболее, преди да стигнат до Севера. Може би дори щеше да умре. Тази мисъл отдавна вече не я плашеше. Точно обратното. Уморена, отчаяна и страдаща от разбитото си сърце, тя гледаше на смъртта като на желано спасение.

Малкият отряд ездачи, които в този момент минаха покрай волската кола и малкото ратаи, които ги придружаваха, не привлече вниманието й. Вече се бе убедила, че прикритието на Гидеон е перфектно. Никой не ги удостояваше с внимание. Те бяха само препятствие, което трябваше да бъде надминато, за да продължат пътя си безпрепятствено.

През първия ден тя се надяваше, че ще забележат отсъствието й и ще тръгнат да я търсят. Ала разумът й говореше друго. Вече бе проумяла, че няма да липсва на никого. Е, може би на Джанис и Криспин, но те нямаха право да тръгнат да я търсят. Херцогът сигурно се радваше, че не чува нищо за нея, а Тристан я беше издал на чичо й. От него най-малко можеше да се очаква спасение. Тристан я бе осъдил на живот, по-лош от смъртта.

Когато групата ездачи спряха недалече от тях и извършиха умела маневра, за да принудят волската кола да спре, Мейлис пак не заподозря нищо. Само затвори очи и облегна глава на ритлата, благодарна за кратката почивка от непоносимото друсане. Беше й все едно какво реват мъжете отвън и защо Гидеон Шепард, червен като рак, ругае грозно водача им. Мъжът вдигна платнището и измери Мейлис с присвити очи.

— Това е жената! Намерихме я! Не оставяйте никой от негодниците да избяга!

Едва тази заповед изтръгна младата жена от вцепенението, в което беше изпаднала. Стресната, тя отвори очи и успя да види как един едър рицар се наведе от седлото и грубо изблъска Гидеон от пейката. Коларят падна, без да изпусне юздите, и воловете се втурнаха уплашено напред, като повлякоха безжизненото му тяло през калта на пътя. Спряха едва пред конете.

Сред крясъците на хора и животни Мейлис загуби представа за действителността. В очите й капеха дъждовни капки и сцената на насилието изчезна във водна мъгла. По някое време властен глас внесе ред в бъркотията.

— Слезте, милейди — нареди любезен, но явно свикнал да заповядва мъжки глас. — Ние сме тук, за да ви върнем в лагера. Хенри Плантагенет изпрати да ви търсят.

— Той няма право да попречи на дамата да се прибере в родния дом — извика Гидеон Шепард и се изправи, опръскан с кал, с кървяща рана на челото. Няколко войници се спуснаха към него и го обкръжиха. — Той не е неин крал!

— Скоро ще си проличи чии крал е — отговори рицарят и кимна на хората си. — Вържете го и му затворете устата. Загубихме достатъчно време. Чакат ни в Уолингфорд. Елате, милейди.

Последното се отнасяше до нея. Ала Мейлис не би могла да се помръдне, даже да искаше. Тя погледна чуждия рицар с разширени от ужас очи. Херцогът бе заповядал да я върнат в Уолингфорд?

— Милейди! — рицарят опита късмета си с учтивост. — Аз съм граф Лестър. Хенри Плантагенет ме изпрати, за да ви помогна и да ви закрилям. Аз…

Грозно проклятие прекъсна тази малко изкуствена реч. Графът най-сетне бе забелязал въжетата, които я привързваха към колата.

— Ти да не си полудял? — изсъска Лестър, обърнат към Гидеон. — Как си посмял да вържеш високопоставена дама?

— Направих го, за да й попреча да избяга — обясни равнодушно коларят.

— Ей, ти там! На колана ти виси нож. Веднага отвържи дамата и й помогни да слезе от колата, ако ти е мил животът!

— Аз нямам нищо общо с тази работа, господарю! — ратаят, който държеше оглавниците на воловете, осъзна опасността, която го заплашваше, и стана разговорлив. — На нас ни плащат да откараме колата на север. Дамата е негова работа.

Той посочи с палец Гидеон, който го удостои с мрачен поглед.

— Това не е вярно! — изкрещя коларят и се опита да разкъса въжетата, които стягаха китките му. Никой не му обърна внимание. Ратаят се качи на колата и започна да реже въжетата, с които бяха стегнати ръцете на Мейлис, с тъпия си нож. Нарани кожата й, но тя не издаде нито звук. По наметката и роклята й закапа кръв. Изтръпналите й ръце паднаха в скута и от собствената си тежест. Тя нямаше сили да ги раздвижи.

След минута усети в пръстите си остри, болезнени пробождания. Те се смесиха с болката от пресните ранички и Мейлис се олюля от слабост и мъка. Кръвотечението от китката й се усили и граф Лестър изруга ядосано.

— Идиот!

Той блъсна ратая настрана и успя да улови Мейлис в последния миг, преди тя да падне от колата.

Тя усети как той се стресна и за малко да я изпусне в калта, като усети мокрите й дрехи и кръвта от раните изцапа жакета му. Тялото й се разтресе от силни тръпки.

— Божичко, вие сте на края на силите си — установи ужасено Лестър и изрева някакви заповеди. Между другото поиска кърпа, за да превърже раната на дамата и суха наметка, за да я стопли.

Мейлис не се интересуваше от нищо. Болката беше приятна, а видът на собствената й кръв упражни върху нея почти хипнотично въздействие. Животът й изтичаше. Нали точно за това беше копняла? Краят. Смъртта. Вечен, безболезнен, дълбок сън. Никакви спомени. Никакви мечти повече.

— Оставете ме… — пошепна тя, когато графът улови ръката й.

— Имате болки — кимна съчувствено той. — Стойте мирно, ей сега ще ви стане по-добре.

Събитията бяха пречупили волята й за съпротива и тя не реагира, когато стегнатата превръзка най-после спря кървенето. Вече не беше Мейлис Балиол, а само разрушена обвивка без душа.

Граф Лестър я уви в огромна мъжка наметка, която миришеше толкова силно на кон и чужда пот, че Мейлис едва не повърна. За щастие през последните дни не беше яла почти нищо и празният й стомах само се сгърчи болезнено.

Вързаният Гидеон подтичваше и се олюляваше след последния рицар. Останалите ратаи се качиха в колата и потеглиха на север. Графът реши, че няма смисъл да ги връщат на юг.

Мейлис не отговаряше на въпросите на Лестър. Опитваше се да се моли, но не си спомняше думите на нито една молитва. Щом небето беше допуснало животът й да се разруши, значи нямаше смисъл да търси божията помощ. Никой не се интересуваше от нея. Нито хората, нито обитателите на небето.

— Господи, мокра сте до кости! Трябва веднага да ви сменя дрехите, иначе ще се разболеете — Джанис пърхаше загрижено около господарката си. — Ако знаете как изглеждате…

— Външността подхожда на състоянието на душата ми — отговори сухо Мейлис и се отпусна на столчето, което беше единствената мебел в стаята, освен голямото писалище и креслото на херцога. Граф Лестър я бе оставил в тази палатка, и още преди да е успяла да се опомни, бе дотичала разплаканата Джанис.

— Мила майко божия, ама вие сте ранена! Какво са ви сторили онези варвари? Виждам следи от въжета и…

— Това е само драскотина. Остави.

Мейлис измъкна ръката си от пръстите на Джанис и стана. Беше толкова уморена, че искаше да легне на пода и да заспи. Стана от столчето, защото я беше страх, че ще падне. Жалкият остатък от някогашната гордост не искаше Хенри Плантагенет да я намери на пода.

— Как се озова тук? — попита тя Джанис с надеждата да отклони мислите й.

— Херцогът изпрати да ме повикат, когато ви доведоха в лагера. Но… — тя не успя да довърши изречението, защото в този момент лично Хенри Плантагенет вдигна платнището на палатката и влезе.

— Е, доволна ли сте от бъркотията, която предизвикахте, милейди? — излая той вместо поздрав.

Мейлис издържа спокойно втренчения поглед на сивите очи. Даже най-верните му рицари трепереха от този специален поглед, но в този момент тя беше много далеч от страха и нещастието. Само стоеше насреща му и го гледаше. Изтощена до смърт, но изправена.

— Предупредих ви, че чичо ви е опасен, Мейлис от Балиол. За онова, което се случи с вас, сте виновна само и единствено вие. Трябваше да ви предоставя на съдбата ви.

— И защо не го направихте? — попита безизразно Мейлис. — Щеше да бъде по-добре. Аз ви разочаровах. Не съм в състояние даже да сдържа думата си. Аз съм слабо, жалко същество.

— Оставете на мен да реша каква сте, милейди — отговори остро херцогът. — Радвайте се, че Тристан д’Авал веднага откри кой е похитителят ви. Без неговата бърза реакция и без отрядите, които изпратихме да ви търсят по пътищата на север, щяха да минат дни, преди да забележим изчезването ви.

Добре познатото име предизвика ледени тръпки по гърба й. На Тристан ли трябваше да благодари за така нареченото си спасение? Херцогът май си правеше шеги с нея. Тристан я бе предал! Тъкмо той бе казал на чичо й, че тя е в лагера. Ако зависеше от него, сега щеше да седи вързана във волската кола.

Мълчанието й изтръгна от устата на Хенри тихо проклятие.

— Чичо ви ще си плати за това престъпление, можете да бъдете сигурна в това.

— Аз не го обвинявам — гласът й прозвуча едва чуто. — Не го обвинявайте за нещо, за което съм виновна аз. Без моето глупаво бягство от манастира това никога нямаше да се случи. Моята безотговорност го принуди да действа.

— Нима защитавате този негодник?

— Поемам вината върху себе си.

Тихо шумолене на плат издаде, че Джанис ужасено е затиснала устата си с ръка. Тя разбираше господарката си още по-малко от Хенри Плантагенет, който измерваше Мейлис с присвити очи.

Макар и млад, херцогът познаваше хората и сега откри нещо повече зад крехката фигурка в мръсна, измачкана и окървавена рокля. Повече от бледо лице, на което трескаво светеха златнокафяви очи, и ръце, стиснати в юмруци. Мейлис се бореше да запази самообладание, но вече не се бореше за свободата си. Балиол ли беше пречупил гордостта и волята на племенницата си? Или виновникът беше друг?

Тристан д’Авал? Предположението беше близо до ума, защото Мейлис не бе показала, че е зарадвана от участието му в спасението й. Освен това херцогът не бе повярвал в историята за отвличането й от палатката на Д’Авал. Стори му се повече от недостоверна. Тогава не пожела да навлезе в подробностите, защото искаше първо да намери дамата и да я върне в лагера. Но сега трябваше да узнае истината.

— Вината за какво? — попита той с неочаквано мек глас и прекъсна безкрайното мълчание.

По неподвижното лице на Мейлис пробяга тръпка. Тъга? Съжаление? Отчаяние? Тръпката премина толкова бързо, че херцогът не беше уверен какво е видял.

— Чичо ми имаше право да ми напомни, че не съм изпълнила дълга си. Аз го разочаровах, както разочаровах и Вас. Моля ви, позволете ми да си отида и да се покая.

— Къде?

Най-сетне бе успял да изтръгне Мейлис от апатията. Тя очакваше възражение, не този прост въпрос.

— Нямам друг изход, освен да вляза в манастир — обясни тя и пое дълбоко дъх, изненадана от собствените си думи. Досега не беше помисляла да сложи монашеското було. Никога. Дори когато беше сигурна, че ще прекара живота си зад стените на манастира в Уитби.

— Някъде във вашето херцогство сигурно има малък манастир, където имат нужда от писарка — продължи бързо тя. — Ако не се намери място за писарка, мога да работя в градината или в кухнята. Все ми е едно какво ще правя.

— Забравяте благородния си произход, милейди.

— Пред бога всички хора са равни, Ваша Светлост. Моето положение и моята чест са светски ценности. Аз ги проиграх. Сега ми остава само да търся прошка и утеха в молитвата.

Херцогът опря ръце на писалището си и я погледна втренчено. После сведе глава към едно от писмата, разтворени пред него.

— Какво ще кажете, ако ви предложа място между дамите на моята майка?

— Изпратете й дама, която заслужава тази чест.

— Това ли е последната ви дума?

— Да.

— Мога ли поне да разчитам, че този път ще се подчините, ако изпълня желанието ви да станете писарка? — попита недоверчиво Хенри. — Веднъж вече ми обещахте подчинение. Крайно неприятно ми е отново да ви напомня за това.

Мейлис го дари с безрадостна усмивка.

— Ако все още имах чест, щях да се закълна в честта си. Не исках да ви разгневя, повярвайте. Когато дойдох против волята ви в лагера, се водех от заблудата, че трябва да направя нещо извънредно важно, заради което си струва дори да проявя неподчинение към своя сюзерен. Още една от моите глупави заблуди. Простете ми.

— Какво се случи онази вечер? Преди да ви отвлекат, искам да кажа.

Мейлис сведе за миг очи, после бързо вдигна глава и го погледна открито.

— Научих се да губя…

В очите й имаше такава безнадеждност, че той не посмя да зададе още въпроси. Разклати звънчето и в палатката влезе пажът Робин.

— Веднага отведи лейди Мейлис и камериерката й в частните ми покои. Двете ще напуснат Англия много скоро и аз искам да ги снабдиш с всичко необходимо за пътуване до Нормандия. Погрижи се за всичко. Почтено и скромно, както се полага на набожни жени, нали така?

Мейлис беше твърде изтощена, за да чуе леката подигравка в думите му. Робин обаче зяпна любопитно и няколко пъти премести поглед от нещастната дама към ухиления херцог и обратно. Очевидно Хенри Плантагенет си правеше някакви планове за дамата, а тя нямаше представа от това.

— Защо трябва да отида в Нормандия? — попита объркано Мейлис.

— Не ви ли е все едно къде се намира убежището, за което копнеете? В момента влиянието ми в собственото ми херцогство е по-голямо, отколкото в Англия, милейди. Предполагам, че много скоро това ще се промени. Дотогава обаче…

— Обещах да ви се подчинявам.

— Тогава се постарайте да сдържите обещанието си и вървете с Робин. Починете си, възстановете силите си. По вида ви личи, че имате нужда.

Мейлис направи реверанс и се запъти към изхода. Джанис я последва. Робин спусна платнището.

Херцогът погледна замислено подире им, после вдигна писмото, което бе прочел преди малко и което го бе навело на интересна идея. Писмото беше написано с характерния почерк на царствената му майка. По всичко личеше, че скоро ще може да предложи на Матилда д’Анжу интересен подарък.

Глава 15

— Джанис казва, че щяла да стане монахиня. Помолила херцога да й намери спокойно убежище. Хенри Плантагенет я праща в Нормандия. Джанис казва, че ще остане с нея, където и да отиде.

Тристан отпусна меча си. Имаше намерение да смаже и да почисти оръжията си, но засега само беше извадил двуострия меч от ножницата му. Обърна се към своя млечен брат и провери израза на лицето му. Чертите му бяха сериозни, белязани от едва скривана тревога. Ударът с тоягата бе оставил на главата му белег, който зарастваше бавно.

— Какво, за бога, ще прави жена като нея в манастир? — попита той подчертано небрежно.

— Каквото правят всички. Ще се моли. Джанис казва, че откакто Лестър я е довел в лагера, стои постоянно на колене и се моли.

„Джанис казва…“ Двете думи се повтаряха като припев във всичко, което му разказваше Криспин. Тристан не можеше да не признае, че млечният му брат е запленен от плахото, тихо момиче. Вероятно перспективата много скоро да се раздели с нея никак не му харесваше. Естествено, Тристан разбираше чувствата му. И той не харесваше мисълта, че Мейлис ще се погребе зад стените на манастира, но не смееше да я изрече на глас.

— Трябва да й попречиш — проговори настойчиво Криспин.

— Какво очакваш от мен? — Тристан вдигна рамене. — Още веднъж да я отклоня от избрания от самата нея път? Боя се, че няма да ми благодари.

Горчивите думи предизвикаха дълбоко мълчание. Тристан се опита да овладее надигащото се в гърдите му раздразнение.

— Видя ли я? — попита той и в същия миг се ядоса, че с този въпрос бе издал интереса си към Мейлис.

— Невъзможно е — отвърна примирено Криспин. — Тя не напуска палатката. Трудно се добирам даже до Джанис. Гвардията на херцога охранява двете жени ден и нощ. Само пажът Робин влиза и излиза безпрепятствено. Но упорито отказва да отговори на въпросите ми.

— Щом херцогът е решил да я изпрати в манастир, значи й се е наситил учудващо бързо — отбеляза мрачно Тристан.

— Какви ги говориш! Изобщо не си сигурен, че тя е любовница на херцога! Това е само плод на ревността ти. В това няма нито частица истина.

— Ако беше така, тя щеше да отрече.

— И защо? За да продължиш да тъпчеш гордостта и честта й, така ли? Тя означава много за теб, но ти изобщо не я познаваш.

Тристан не отговори. Правеше така всеки път, когато Криспин се осмеляваше да вземе страната на Мейлис. Незнайно по каква причина, той беше обсебен от мисълта, че Мейлис го е измамила. Млечният му брат не можеше да го разбере. Защо беше рискувал да загуби благоволението на херцога, за да я спаси? Това си оставаше негова тайна. Може би самият той още не беше разбрал, че дълбоко в сърцето си продължава да я обича силно и отчаяно.

— Наистина ли ще допуснеш да отиде в Нормандия, без да сте си изяснили отношенията? — Криспин твърдоглаво продължи да апелира към сърцето му. — Джанис казва, че само ти можеш да я върнеш от прага на манастира.

— Джанис казва — този път Тристан не можа да потисне хапливия си коментар. — Ще ти бъда благодарен, ако за в бъдеще не ми съобщаваш нещата, които казва твоята Джанис. Не държа на мнението й. А Мейлис може да замине за Нормандия или дори за Анжу с моята благословия.

— Тя не е моята Джанис и никога няма да бъда. Не иска близост с мъж — отговори горчиво Криспин.

— Прекрасна двойка, нали? — изсмя се Тристан. — Едната има прекалено много работа с мъжете, другата не иска и да ги знае.

Криспин изруга тихо и побърза да излезе. С всеки разговор се настройваше по-зле към своя приятел и лорд. Понякога изобщо не можеше да го понася.

Щом остана сам, Тристан прибра меча в ножницата. Облекчението, което бе изпитал, когато Лестър доведе Мейлис обратно в лагера и херцогът нареди да оковат чичо й във вериги, междувременно беше отстъпило място на гризящи съмнения. Тя беше на сигурно място, но той все още не беше състояние — както си бе обещал — да я прогони завинаги от мислите си. Привлекателната й сила се увеличаваше, вместо да намалява.

Неочакван сигнал на рогове призова войниците и рицарите да се съберат и прекъсна безмълвния му разговор със себе си. Облекчен от прекъсването, той скочи и се присъедини към мъжете, които се събираха около херолда. Време беше да се сложи край на противоречивите слухове от последните дни и седмици.

Заровете бяха хвърлени. Краят на гражданската война се виждаше. След като съдбата му бе нанесла тежък удар, крал Стивън се съгласи с мирния план на архиепископите.

Херолдът обяви високо и ясно, че Йосташ дьо Блоа, единственият син на Стивън, е починал на 17 август 1153 година в Съфолк. Стивън бе останал без наследник и заявяваше готовността си да приеме Хенри Плантагенет, сина на братовчедка си Матилда, вместо син, който след смъртта му да носи английската корона.

Криспин разказа на господаря си слуховете, които се носеха около смъртта на Йосташ.

— Скарал се с баща си и се оттеглил с привържениците си в Съфолк, за да събере нова войска и да измислят как най-добре да се справят с Хенри Плантагенет. По обичайния си груб начин събрал нужните за това пари от манастирите. В Бъри Сейнт Едмънд игуменът отказал да му плати. Йосташ си отмъстил, като на осмия ден след празника на свети Лаврентий заповядал да плячкосат земите на манастира и да унищожат реколтата. Плячката била отнесена в един от замъците му, но не могъл да й се радва дълго.

Криспин направи многозначителна пауза и продължи едва когато Тристан го побутна с лакът.

— Разправят, че заповядал да му приготвят ядене от плячкосаните запаси, но не му понесло. Още след първата хапка започнал да се гърчи и направо полудял от болки. Коремът му се подул и умрял в ужасни мъки, без благословията на църквата.

— Справедлива смърт за негодник като Йосташ — установи мрачно Тристан. — Питам се какво ще правим оттук нататък.

— Сега идва редът на архиепископите, секретарите, писарите и политиците — отговори с усмивка Криспин. — Казват, че херцогът удостоил с доверието си секретаря на Кентърбърийския архиепископ. Името му е Томас Бекет и е син на търговец, но има умна глава.

— Ако сключат мир, ще можем да се върнем в Нанси Хол — размисли на глас Тристан. — Тук вече няма какво да правим. Нищо не ни задържа…

Криспин го погледна смаяно. Той нямаше никакво желание да напусне лагера точно сега. Но и Хенри Плантагенет се възпротиви, когато след няколко дни Тристан го помоли за позволение да напусне кръга на рицарите му.

— Все още не сме подписали договора за наследството. Трябва първо да го изтъргуваме с другата страна — обясни трезво херцогът. — Имам нужда от заслужаващи доверие мъже и съветници, които да ме придружат в Лондон. Знам, че трябва да завоювам политическите си позиции по същия начин, по който го направих на бойното поле. Точно сега ли искате да ме оставите?

— Не знам дали все още притежавам доверието ви, Ваша Светлост — отговори откровено Тристан. Погледите им се срещнаха. Имаше още много неизказани неща помежду им, но херцогът ги пренебрегна.

— Досега не сте ме разочаровали — отвърна кратко Хенри и вдигна рамене. — Разчитам, че и в бъдеще няма да го направите.

Тристан се покашля, за да прогони смущението си. Не беше трудно да отгатне за кого се отнасяше това подчертано „ме“. Мисълта за Мейлис го наведе на друг въпрос.

— Какво ще стане с Балиол, когато тръгнем? Още не сте произнесли присъда.

— Ще го изправя пред съда на крал Стивън. Все пак господарите на Бърнард Касъл са негови васали.

Тристан понечи да възрази, но Хенри го спря с едно движение на ръката и продължи:

— Освен това ще последвам съвета на една умна жена и ще изпратя един от най-верните си хора с отряд въоръжени мъже в Бърнард Касъл, за да подсигуря границата. Знам, че крепостта има нужда от енергичен командир. Старият барон няма да издържи още дълго. Вече е причинил достатъчно злини.

— Да, Балиол каза, че брат му е болен.

— И тялото, и душата му са болни. Не е способен да взема разумни решения.

А решението относно съдбата на дъщеря му? Тристан беше готов да зададе този въпрос, но се отказа. Това не беше негова работа.

Херцогът забеляза колебанието му, но не реагира, а смени темата по обичайния си рязък начин.

— Ще потеглим на разсъмване. Омръзна ми да живея в палатка. Вече се радвам, че пак ще спя в истинска къща. А и много искам да видя Бялата кула, която построи Завоевателят.

В моменти като този му проличаваше, че е само двадесетгодишен. Всеки път се заемаше с новите задачи с момчешко въодушевление. Вече се виждаше на трона, а фактът, че крал Стивън беше уморен, болен и изтощен, приближаваше осъществяването на мечтата му.

— Да пием за новото време на Англия, приятелю!

Херцогът саморъчно напълни две чаши и подаде едната на Тристан.

— Да пием за бъдещето и за любовта, Тристан д’Авал. Тази страна ще има не само силен крал, но и прекрасна кралица. Нашият двор ще засенчи както тъжното набожно събрание, което крал Луи поддържа във френските си палати, така и болнавия двор на Стивън. При нас ще има хубави жени, музика, поезия и танци. Ще организираме големи турнири за елита на рицарството и за най-добрите воини на Запада.

Плановете на херцога извикаха усмивка по устните на Тристан. Красиви жени, поезия и музика… Хенри Плантагенет беше жаден за живот. Повече от всякога. Елеонор Аквитанска може да беше звездата на живота му, но редом с нея той щеше да обича и много други жени. Между тях беше и Мейлис. Дали бе избрала манастира сред краткотрайната любов на бъдещия крал?

Тристан вдигна чашата си. Стоеше пред своя бъдещ сюзерен. Не беше редно да критикува начина му на живот. Макар че именно този начин на живот беше оказал опустошително въздействие върху собствената му съдба. Грешката беше на Мейлис, не на Хенри Плантагенет. Въпреки всичко той не беше мъж, който се натрапва на жената. Тя е могла да му откаже.

— Пия за кралицата, Ваша Светлост!

Херцогът отговори на наздравицата и махна на влизащата в този момент личност.

— Заповядайте, заповядайте, мила моя. Не ни пречите ни най-малко. Тъкмо ще имате възможност да се сбогувате с рицаря Д’Авал. Нали именно той стана причина да ви освободим толкова бързо.

Тристан се обърна като ужилен. Виното се разплиска в чашата му, но той изобщо не забеляза. Времето спря да тече.

Влязлата бе Мейлис, но в първия момент Тристан помисли, че стои пред друга жена. Крехкото триъгълно лице бе станало прозрачно, устните синкаво бледи, очите вече не гледаха плахо, а бяха тъмни и наранени. При вида му те се разшириха изненадано, но със следващото трепване на миглите загубиха всяко чувство. Мейлис се затвори в себе си и се отдръпна от него.

— Мога да дойда и по-късно — изрече беззвучно тя.

— О, не, останете! — херцогът сложи ръка на тясното й рамо и се усмихна окуражително на Тристан. — Аз ще изляза. Никой няма да попречи на сбогуването ви. Не бързайте!

Хенри напусна палатката, като си подсвиркваше и двамата чуха съвсем ясно как даде нареждания на стражите да не пускат никого в палатката му.

Очевидно и Мейлис беше изненадана от тази среща колкото Тристан. Изглеждаше толкова слаба, че едва се държеше на краката си. Облечена в сребърносива кадифена рокля без никакви украшения, която падаше до петите, а горе беше високо затворена, тя изглеждаше строга и елегантна. Черна кадифена шапчица скриваше вдигнатата коса, а дясната й ръка беше стегната в дебела превръзка.

— Ранена ли си?

— Това е най-малката от раните ми.

Обвинението в гласа й го стресна.

— Нима смяташ, че аз съм виновен за отвличането ти?

— О, не — отговори студено и овладяно Мейлис. — Знам, че само аз съм виновна за онова, което се случи. Правото беше на страната на чичо ми. Глупостта — на моята. Вашият дълг изискваше да ме предадете на чичо ми.

Прякото нападение притисна Тристан до стената. Собствената му съвест й даваше право, той бе завел Уолтър от Балиол при нея — това беше истината. Нещастието бе станало, все едно дали нарочно или по невнимание. Но все пак бе длъжен да се защити.

— Не съм искал да те предам.

— Трудно ми е да повярвам. Аз ви обичах, но това не ми донесе щастие. Фактът, че накрая ме предадохте, е наказанието на небето за греховете ми.

Тристан зяпна смаяно. Тя изглеждаше, сякаш бе на мили от него. Как да стигне до нея? Как да й обясни какво се е случило?

— Знам, че аз съм причината за ужаса, който преживя, но…

— Значи признавате? — прекъсна го гневно тя. — Спестете си лъжите и ласкателствата. Те вече не предизвикват отзвук в сърцето ми. Вие убихте всичко, което изпитвах към вас.

Звукът на замиращия глас издаде на Тристан, че тя казваше истината. Въпреки това отказа да повярва.

— Не можеш просто да престанеш да ме обичаш — възрази пламенно той. — Лъжеш, за да ме засегнеш.

Сграбчи я за раменете и завладя устните й в дива, отчаяна целувка. Не беше в състояние да каже какво го бе накарало да постъпи така. Знаеше само, че не може да я пусне да си отиде. Досега винаги беше успявал да промени намеренията й, като я вземаше в обятията си. Като използваше разбирателството на телата им, за да постигне целта си.

Днес обаче обичайната магия отказа. Мейлис остана хладен мрамор под докосването му. Ръцете му се плъзнаха по тялото й, но дори отчаяните му милувки, които някога я правеха мека и податлива, не бяха в състояние да победят неподвижността й. Той бе загубил способността да я спечели.

— Всичко свърши. Вие ме обидихте, излъгахте и предадохте, макар че някога ми се заклехте да ме закриляте и да ме пазите от злото.

Тя му обърна гръб и излезе. Мълчаливо, без нито една дума за сбогом.

Тристан сведе поглед към празните си ръце и почувства глухите, неравномерни удари на сърцето си. Той искаше да напусне Мейлис. Да я забрави и да я прогони завинаги от живота си. Но едва сега, когато тя наистина го напусна, осъзна, че се е самозалъгвал. На света нямаше втора жена като Мейлис от Балиол. Никога нямаше да обича друга.

Все още стоеше като вкаменен, когато пред палатката се понесоха ликуващи викове. Фанфарите дадоха сигнал и херолдът оповести радостна вест: Елеонор Аквитанска бе родила син. На 17 август 1153 година тя бе дарила Хенри с наследник на новото кралство.

В същия ден, когато синът на крал Стивън изпусна последния си дъх в адски мъки.

— Знаеш ли в кой манастир ще отиде?

Джанис поклати глава. Искаше да отговори на Криспин, но нямаше представа какво ги очаква от другия крал на Ламанша. Затова се опита да потисне страха си от неизвестното бъдеще с успокоителните думи, които Мейлис изричаше в такива случаи.

— Херцогът се е погрижил за нас. Трябва да му имаме доверие.

— Наистина ли ще отидеш с нея, Джанис?

— Трябва. Дължа й живота си.

— Но ти не искаш да отидеш в манастир!

— Ах, Криспин… — Джанис вдигна ръка и помилва устните му с връхчетата на пръстите си. Това беше първата й милувка и Криспин не посмя да се помръдне. — Това няма значение. Моите желания не са важни.

Двамата се погледнаха и пръстите й отново се отпуснаха. Криспин не се осмели да я задържи.

— Ще ми изпратиш ли вест?

— Как? Аз съм слугиня. Никой не ме е научил да чета и пиша. Не мога да изпращам пратеници през морето. Забрави ме, Криспин.

Двамата стояха до оградата на пасището и само Арес слушаше разговора им. Ликуването в лагера беше утихнало и Джанис бе успяла да се измъкне незабелязано от палатката, за да се срещне с Криспин за последен път. И без това нямаше да заспи.

Нощ след нощ трябваше да слуша плача на Мейлис, задавеното й хълцане във възглавниците. Не беше предполагала, че в едно човешко сърце може да има толкова много сълзи. Отчаяната й господарка беше глуха за всяка утеха. Понякога момичето имаше чувството, че е решила да умре.

— Но аз не искам да те забравя — възрази упорито Криспин. — Онова, което става сега, е грешка. Не бива да е така.

— Не можем да го променим. Трябва да го приемем.

— Аз няма да го приема. Не мога.

Криспин хвана ръката на Джанис и усети как тя отговори на жеста му. Надигна се на пръсти и го целуна толкова бързо по устата, че той усета само лекия полъх на дъха й.

— Бог да те пази, Криспин. Ще се моля за теб — Джанис изтръгна пръстите си от неговите и побягна обратно към палатката.

Глава 16

— Херцогът се връща вкъщи!

Новината се разпространи като огън в цялата крепост. Откакто в Лондон бе подписан официално договорът от Уестминстър и херцогът бе отпразнувал Коледа с крал Стивън, Елеонор Аквитанска и свекърва й — императрица Матилда, чакаха това радващо послание. Вълнението стигна дори до писарската стая, където работеше Мейлис.

Както обикновено, смутителката на спокойствието й беше Джанис. Тя застана с искрящи очи под сводестата врата и се постара да разкаже наведнъж всички клюки, които се разнасяха в Руан и в замъка на херцога.

— Казват, че се връща с цялата си свита. Херцогиня Елеонор си е загубила ума. Вече е замислила безброй празненства в чест на съпруга си. Изпратила е за търговци на платове, повикала е шивачи и златари…

Мейлис внимателно остави перото и избърса пръстите си с влажна кърпа. Работното й място не можеше да се сравни със стаичката в Уитби. Осветено от бели свещи, поставени в тежки железни свещници, снабдено с мангал, в който постоянно горяха въглища и настлано с дебел пласт слама под тръстиковия килим, то предлагаше истински лукс, недостижим за обикновените прислужници. Първите мартенски дни бяха хладни и в топлото помещение беше много приятно.

— Знае ли се вече кога точно ще пристигне Хенри Плантагенет? — попита тя спокойно, макар че сърцето й биеше в гърлото.

— Зависи от ветровете, които духат над Ламанша — отговори Джанис. — Но всички са уверени, че ще е тук най-много след четири дни. Разправят, че жадувал най-сетне да прегърне малкия си син. Все пак Уилям е вече на шест месеца.

Мейлис чу гордостта в гласа на Джанис и се усмихна. Камериерката й обичаше малкия принц, сякаш беше нейно собствено дете, и той отговаряше на чувствата й. Когато нито майката, нито бавачката бяха в състояние да го успокоят, викаха Джанис, която с мекия си глас, селските песнички и сръчните си ръце потушаваше всяка буря в чувствителното детско сърце.

Макар и страстно обичан от всички и особено от майка си, Уилям не беше лесно за гледане дете. Капризите му бяха извадили Джанис от сенчестото съществуване на камериерка и я бяха превърнали във важна личност. Откакто веднъж се притече на помощ на императрицата, която бе капитулирала пред ревящия си внук, тя бе официално призната не само за камериерка на Мейлис, а и за бавачка на престолонаследника. Това автоматично я направи слугиня от най-висок ранг.

Облечена в красива рокля от синя вълна, с ослепително бяла ленена престилка и боне с колосани крилца, Джанис представляваше красива гледка, фактът, че все още се изчервяваше от всяка безобидна шега и плахо избягваше мъжете, се тълкуваше в домакинството на херцога като проява на добро възпитание и добродетелност.

— Мадам Матилда ме изпраща — спомни си Джанис истинската причина за появата си. — Желае да говори с вас в работната стая. Каза, че е важно.

Мейлис веднага стана и излезе. Майката на херцога беше причината да се намира все още в замъка на Руан, вместо в манастир. Внучката на великия Завоевател управляваше в отсъствието на сина си не само херцогство Нормандия, а и провинциите Мейн и Анжу, които бяха преминали в собственост на Хенри след смъртта на съпруга й през 1151 година. Аквитания, която Елеонор беше донесла в брака си като зестра, увеличаваше влиянието на херцога, но си оставаше под управлението на херцогинята. На юг управляваше единствено тя.

Въпреки това за императрицата, както все още я наричаха, макар че след смъртта на Хенри се бе омъжила за Жофроа д’Анжу, оставаше достатъчно работа. След като не бе успяла да наложи претенциите си за английската корона, тя мечтаеше синът й да основе нова династия на могъщи английски крале. Малкият принц Уилям беше за нея не толкова първо внуче, колкото основата на тази династия. Матилда беше впечатляваща личност и умееше да печели сърцата на хората.

Когато миналата есен Мейлис пристигна в Руан, императрицата веднага я хареса. Препоръката на Хенри да я вземе на служба в двора си и да й откаже влизане в манастир събуди у нея подозрението, че младата жена е била едно от временните любовници на сина й, но това не беше причина да й се сърди. Даде й желаното място в канцеларията си и по този начин я задържа далече от Елеонор Аквитанска.

В началото Мейлис смяташе този обрат на нещата за поредното изпитание на смирението си. Можеше да се очаква, че херцогът ще я подложи на още едно изпитание. С течение на времето обаче тя хареса новата си работа и новата си господарка. Никога дотогава не беше познавала жена като Матилда д’Анжу. Енергична, честолюбива, умна и изискана, тя съчетаваше в себе си способностите на пълководец и дипломат с уменията на добра домакиня. Никой не можеше да я измами.

Мейлис завари господарката си да разговаря с главния иконом, който, залян от пороя на нарежданията й, се бе зачервил целият и въздъхна облекчено, когато аудиенцията приключи.

— Сигурна съм, че ще забрави половината — рече сърдито Матилда и го проследи с леден поглед. — Трябва да намеря някой по-млад мъж за поста му. Някой бърз и съвестен. Не знам защо отдавна не съм го пратила обратно вкъщи.

— Защото знаете, че службата при вас е еликсирът на живота му. Ако го уволните, ще легне и ще умре.

— О, Мейлис! — императрицата избухна в смях. — Защо хабите талантите си с хартия и мастило? Вашата способност да прониквате в сърцата на хората ви прави достойна за служба в двореца. Кога най-сетне ще се откажете от отшелничеството в моята канцелария?

— Затова ли ме повикахте? Само за да чуя за пореден път укорите ви?

На четири очи младата жена и старата императрица си говореха откровено, без да се съобразяват с положението, което заемаха. Това се дължеше на взаимното доверие и високата оценка на всяка за другата. Всяка беше установила, че другата съвсем не е такава, за каквато се представя.

— Хенри се връща вкъщи. Най-сетне.

— Чух вече.

— Трябва да му подготвим подобаващо посрещане, но това не значи да забравим подсигуряването на границите. Шпионите ни във френския двор трябва да държат очите и ушите си отворени — повече от всякога. Не вярвам в привидната болест на крал Луи, макар Елеонор да казва, че и друг път е страдал от нея. Искам да знам всичко за него и за плановете му, за да сме готови. Искам да кодирате съответните указания и още днес да ги подготвите за пратеника.

Мейлис записваше нарежданията на императрицата с код, познат само на няколко доверени лица. Луи Френски, дълбоко засегнат, че темпераментната му съпруга се бе развела с него, засега се държеше мирно, но Матилда не вярваше в това затишие. Тя имаше предостатъчно шпиони в двора му, макар че миналата година двамата с Хенри официално бяха сключили мир.

— Както заповяда Ваше Величество — отговори с лек поклон Мейлис. — Мога ли да направя още нещо за вас или веднага да се хващам на работа?

— Трябва да се погрижим за гардероба ви, Мейлис — изненада я Матилда с внезапната смяна на темата. — Празненствата в чест на пристигането на херцога са много добър случай да ви представим официално в двора.

— Ако позволите, аз не желая да участвам в тези празненства — възрази меко Мейлис. — Аз не съм придворна дама. Какво ще правя там?

— Разбира се, че сте. Вашият баща е барон, а вие сте благородна дама.

— Да, но аз проиграх правото си да се наричам благородна дама.

— О, така ли? Защо не знам нищо за това? Дойде времето да ми разкриете някои от тайните си, Мейлис от Балиол.

— Писмата, мадам — напомни й младата жена, за да отклони вниманието й.

Императрицата изпухтя недоволно.

— Винаги съвестна и усърдна… Хайде, вървете и напишете писмата, лейди Мейлис. Но не си въобразявайте, че сме приключили този разговор. Длъжна сте да ми отговорите и ще го направите.

Досега Мейлис винаги беше успявала да избягва въпросите за миналото си. До днешния ден протекцията на херцога й бе осигурявала надеждна защита. Но какво щеше да стане, когато Хенри се върнеше у дома? С него щяха да дойдат хора като граф Лестър и пажът Робин. Всички те знаеха за нея неща, които тя предпочиташе да забрави.

До днес се чувстваше на сигурно място в Руан. Не щастлива — никога вече нямаше да бъде щастлива, но поне доволна. Сигурна в себе си. До днес.

Херцогът се връщаше у дома! Ами ако и Тристан д’Авал беше в свитата му?

Тристан…

Името веднага извика пред вътрешния й взор лицето му. Сякаш беше едва вчера, когато двамата се нараняваха, обиждаха и трябваше да се разделят. Тялото й се събуди от дългия сън, спомни си нежността и страстта, които бяха споделяли. Сърцето й, макар и от камък, натежа в гърдите. Сълзите, които беше проливала, не бяха в състояние да измият Тристан от душата й.

Когато отново се събуди от дълбоко отчаяние, тя беше само сянка на безгрижната Мейлис, която го бе дарила със сърцето и тялото си. Дълго време успяваше да запълва празнотата с работа. Всеки ден свикваше по малко с новия, нежелан от нея живот. Но дълбоко в сърцето й продължаваше да съществува местенце, до което не смееше да се докосне. Заключена врата, която се разтвори от само себе си след неочаквания вик „Херцогът се връща у дома!“

Стиснала здраво зъби, Мейлис успя да се съсредоточи и написа тайните писма на императрицата, но веднага след това мислите й се отклониха в друга посока. Огледаха, сортираха и стигнаха до заключение, което повече не можеше да отрича. Приключила с работата, тя стоеше до прозореца и гледаше към покривите на града.

Все едно какво ти е сторил, ти не можеш да престанеш да го обичаш. То е все едно да престанеш да дишаш.

Той я бе нарекъл лъжкиня и тя трябваше да се съгласи с него. Наистина го бе излъгала. Чувствата й не бяха мъртви.

Макар и скрити под дебел пласт пепел и отчаяние, те продължаваха да живеят. Какво да прави сега с тях?

Градът и крепостта изглеждаха като море от пъстри знамена, щандарти, вимпели, флагове и гирлянди. Руан бе украсен за посрещането на своя херцог, който влезе в града на кон, обкръжен от рицарите си. Тристан гледаше над главите на веселото множество, докато погледът му бе прикован от кулите на катедралата. Камбаните й биеха в унисон с другите и от време на време заглушаваха ликуващите викове на гражданите. Двете кули се издигаха величествено към небето, разгърнало се над града като пролетно синя палатка.

Руан също беше построен на река, както Лондон, но Тристан имаше чувството, че Нормандия е страна със съвсем различен дух. Лондон беше белязан от гражданската война, докато Руан беше столица на процъфтяващо херцогство. Въпреки някои спорове по границите, Нормандия живееше в мир и благополучие. Тук някъде беше манастирът, в който живееше Мейлис.

Откакто беше потеглил на път с херцога, мислите му отново и отново се връщаха към нея. Възможно ли беше да се е помирила с бога и хората? Да го е забравила? Трябваше ли да й завижда за това?

Не. Въпреки всичко не искаше да се откаже от малкото скъпоценни спомени, с които го бе дарила. Мигове на чиста магия, на съвършена страст, на единение с душата й. Вероятно подобни чувства не можеха да траят вечно. Вероятно човек ги преживяваше само веднъж, без да може да ги изпита повторно. Той трябваше да бъде благодарен и да си спомня какво бе направила тя за него, вместо да къса спомените на парченца.

Дялани камъни загърмяха под копитата на Арес и го изтръгнаха от нерадостните мисли. Вече минаваха през първите порти на крепостта. Тристан се включи в церемонията по посрещането и огледа с особено любопитство Елеонор Аквитанска, която очакваше херцога, обкръжена от придворните си дами. Забележителният й живот, славата й, но главно красотата й бяха в устата на всички. Тя не се притесняваше какво мислят хората за нея, а правеше само онова, което смяташе за правилно.

До нея, доста по-възрастна, но все още величествена, стоеше майката на Хенри, императрица Матилда. По лицето й личаха следи на отминала красота, а пламенната прегръдка, с която посрещна сина си в родния му дом, събуди у Тристан спомени за собствената му майка. За Нанси Хол, където също очакваха завръщането му.

И той си беше мечтал един ден да види майка си и съпругата си, застанали една до друга, за да го посрещнат. Да има дом, в който всички да живеят в разбирателство, обединени от любовта си към него. Когато си представяше тази картина, винаги виждаше до майка си Мейлис. Мейлис, която беше намерила призванието си в манастир. Не можеше да си представи, че някога ще се появи друга жена, която ще прогони образа й от сърцето му.

Мейлис от Балиол го обиди, излъга и измами, но въпреки всичко тя беше единствената жена, за която копнееше. В същото време съзнаваше, че е длъжен да се ожени за друга. Нанси Хол се нуждаеше от наследник. Майка му щеше да настоява да го ожени.

Погледът му се върна на Елеонор Аквитанска. Изобщо не й личеше, че е единадесет години по-възрастна от съпруга си. Напълно разцъфтяла красавица, която умееше да подчертава красотата си с разкошни одежди. Как беше възможно Хенри да мами прекрасната си съпруга?

Месеците в Лондон бяха потвърдили убеждението на Тристан, че херцогът много обича жените. Хенри използваше и очарованието, и ранга си, за да получи желаната благосклонност и забравяше любовниците си веднага щом им се наситеше. Тристан го мразеше за това, но го ценеше високо заради способностите му на политик, за умението му да ръководи и за страстната любов към Англия. Тази любов и вярност бяха много по-искрени от чувствата му към жените.

Празничният банкет в чест на завръщането на херцога изненада Тристан с изобилието и изискаността си. Бяха го настанили до крехка руса дама, една от придворните на Елеонор Аквитанска. Двамата споделяха една дъска за ядене. Макар да принадлежеше към доверените хора на съпруга й, той не подозираше, че този факт, както и обстоятелството, че не е женен, го правеха съвършеният кандидат за женитба в очите на дамата. Тя вложи цялото си очарование, за да го спечели още тази вечер.

— Сражавахте ли се редом със своя бъдещ крал? — попита тя и запърха с мигли с такава бързина, че той се зачуди дали пък нещо не й е влязло в окото.

— Само със скуката и дъжда — отговори сухо Тристан и пожъна смаяно „Ооо!“ от розовите устни.

— Вярно ли е, че крал Стивън още тъгува за починалата си съпруга? Любовта им била дълбока и искрена — смелата блондинка направи нов опит да го въвлече в разговор, но Тристан не се интересуваше от клюки. Освен това бе открил на масата на императрицата дама, която веднага привлече вниманието му.

За разлика от херцогинята и придворните й дами тя не носеше нито прозирно було, нито разкошен накит на главата, камо ли пък деколте, което да предизвиква тръпки в мъжкото сърце. Косите й бяха скрити под шапчица от бронзово кадифе, носеше леденосиня, високо затворена туника върху кремава коприна. Изисканата скромност на тоалета й беше като полъх на лед и сняг между ярките цветове на другите дами. Доколкото можеше да прецени от това разстояние, в лице приличаше толкова много на Мейлис, че просто не можеше да спре да я гледа. Ледената принцеса сякаш й беше сестра!

— Казват, че крал Стивън вече не бил същият, откакто преди две години лично отнесъл съпругата си до гроба — продължаваше сътрапезницата му. — Не е ли прекрасно, че силните на деня също стават слаби, когато ги застигне любовта?

Тристан отговори с няколко нищо незначещи думи, докато тайно се укоряваше за глупостта си. Твърде често откриваше в нечие лице, в жест или в аромат спомен за Мейлис. Вече беше свикнал с реакцията си на тези открития. За момент сърцето му спираше да бие. После разочарование, когато установяваше, че се е заблудил. Че приликата е само бегла, повърхностна. Гневът от собствената глупост също беше част от реакцията му.

За бога, не беше учтиво да остави съседката си без внимание. Беше длъжен да се държи като благородник. Блондинката се местеше неспокойно на мястото си. Изведнъж изпита съжаление към нея. Тя не беше виновна, че в главата му имаше друга жена.

— Разкажете ми за херцогиня Аквитанска — помоли я той и се усмихна принудено. — За първи път виждам мадам Елеонор. Красотата й е извън всяко съмнение, но що за жена е?

Младата жена с мъка потисна въздишката си. Очевидно не й беше приятно да говори за друга жена, но правилата на учтивостта я задължаваха да отговори.

— Нашата господарка е набожна и мекосърдечна дама. Знаете ли, че след като стана съпруга на Хенри Плантагенет, посети всички големи манастири в новата си родина, направи дарения и се помоли за съпруга си?

— Има ли манастир, където й е особено приятно да пребивава? — за учудване на дамата Тристан се въодушеви от темата за бога. — Може би се чувства свързана с някой от женските ордени?

Русата дама се изненада още повече. Не беше редно рицар да се интересува от женски манастири.

— Вероятно имате предвид манастира във Фонтевро — отвърна тя след едва забележимо колебание. Херцогинята се разбира отлично с игуменката Изабела, която е леля на съпруга й. Двете си пишат редовно и господарката посещава манастира по няколко пъти в годината.

Фонтевро? Херцогът също бе споменал абатството няколко пъти и Тристан неволно се запита дали това не беше знак, че Мейлис е била изпратена именно там? Дали Хенри бе имал наглостта да настани бившата си любовница под крилото на леля си? Как ли живееше там Мейлис?

Като привлечен от магия, погледът му отново се устреми към дамата в леденосиньо. Императрицата разговаряше с нея и се смееше весело. Мейлис никога не би се осмелила да отвори уста в присъствието на императрицата. Тя беше твърде плаха. И въпреки това… той не беше в състояние да отвърне очи от непознатата, която му напомняше болезнено за изгубената любима.

Съседката му възмутено заби ножа си в парчето печено. Не беше свикнала да я пренебрегват по този начин. Беше очаквала много повече от вечерта с английския рицар.

— Познавате ли дамата, която седи до императрицата? — попита в този момент той и неволно даде още храна на гнева й.

Тя огледа високата маса и поклати глава.

— Не е от двора — обясни тя, с мъка запазвайки самообладание. — Вероятно е дошла с вас от Англия.

Със сигурност не е, възрази безмълвно Тристан. Непременно щях да я забележа.

Както забелязваше всичко, което му напомняше за Мейлис.

Глава 17

— И дума да не става да се заровите отново в канцеларията, детето ми. Крайно време е да заживеете нормално. Каквато и да е мъката ви, няма да ви стане по-леко, ако й позволите да владее дните и нощите ви. Ще носите дрехите, които поръчах за вас и ще ме придружавате на всяко празненство.

На такава заповед от императрицата не можеше да се възрази. Затова Мейлис седеше на празничната трапеза и се опитваше да не забелязва погледите, които летяха към нея от всички страни. Само близостта с Матилда я предпазваше от неучтиво любопитство.

Даже херцогиня Елеонор смръщи за кратко безукорното си чело, когато херцогът вдигна чаша, за да я поздрави. Но най-трудно от всичко понасяше присъствието на рицаря, който седеше в другия край на залата редом с елегантна руса дама. Тристан д’Авал. Значи наистина бе дошъл в Нормандия с Хенри Плантагенет. Дали я бе познал? Трудно бе да се каже. Масите бяха наредени във форма на подкова и двамата бяха твърде далече един от друг. Освен това пушекът на многобройните факли и свещи образуваше лека мъгла помежду им.

Въпреки това тя бе познала веднага и него, и съседката му по маса. Защо го бяха сложили точно до Розамунд дьо Гизор? Крехка блондинка с чувствени очи, която носеше великолепни скъпоценности на шията и на роклята си. Говореше му непрекъснато и той очевидно я слушаше с интерес. Мейлис изпита нехристиянското желание да й издере очите.

Неспособна да се овладее, тя поглеждаше често-често в неговата посока. Въпреки, че бе облечен в кадифе и коприна, Тристан излъчваше опасната аура на воин. Розамунд със сигурност беше впечатлена от мъжкото му излъчване.

Мейлис й завиждаше ужасно. Не й беше дадено да срещне Тристан в такава обстановка: като почтена дама, по време на празненство, под защитата на придворните обичаи. Още от самото начало тя беше в неизгодно положение спрямо него, защото не можеше да се позове нито на почтеното си име, нито на мястото си в обществото. Тя беше безправна бегълка. Готова плячка.

От гърдите й се изтръгна дълбока въздишка и събуди интереса на императрицата.

— Какво беше това — израз на копнеж ли? Кажете ми, кой от смелите рицари на сина ми ви харесва най-много, мило дете?

— Никой.

— Откога ме лъжете?

— Това беше само опит, Ваше Величество. Глупав опит.

Императрицата се засмя и отново десетки глави се обърнаха към жената, която умееше да развеселява строгата владетелка. Вратът на Мейлис се скова от старание да не поглежда повече към Тристан.

— Е? — императрицата се наведе доверително към нея. Междувременно тържествената вечеря наближаваше края си. Музиканти и фокусници развличаха гостите и шумът, който вдигаха, даде на Матилда възможност да разпита момичето, което бе взела под крилото си. — Какво ще кажете за русия воин в другия край на залата, който от своя страна не ви изпуска от очи. Познавате ли го? Откъде?

— От един друг живот, Ваше Величество — призна честно Мейлис.

— Знам, че принадлежи към младите съветници на моя син. Те са все мъже, които са се сражавали с него и са му верни и предани. Лицето му ми изглежда познато. Сигурно съм го виждала някъде… него или баща му.

Мейлис знаеше, че императрицата очаква тя да й каже името и ранга на Тристан, но не се доверяваше на гласа си. Затова се загледа безмълвно в дъската за хранене, където недокоснатото парче печено бе изстинало, а сосът беше станал на желе. От вниманието на императрицата не убягна нито липсата на апетит, нито страхът, изписан на лицето й. Беше виждала Мейлис тъжна, равнодушна, потисната, самотна и изгубена, но никога страхлива. Каква тайна свързваше рицаря и нейната красива писарка?

Мейлис не подозираше какви мисли вълнуват благодетелката й, но въздъхна облекчено, когато разпитът спря. Може би не беше зле да посвети малко внимание на съседа си отляво. Благородникът, който седеше до нея, се възползва от случая и я въвлече в скучен разговор, изпълнен с преувеличени комплименти и глупости. Потискайки прозявката си, Мейлис го остави да говори. Непременно трябваше да покаже на императрицата, че русият воин няма никакво значение за нея. Графът на Мерво, който цялата вечер се домогваше до вниманието й, беше най-доброто средство към целта.

Очевидно мъжът сметна отсъстващата й усмивка за възхищение и мълчанието й за скромност, защото се приближи плътно до нея. Като видя грозните черни косъмчета в ноздрите на орловия му нос, я обзе такова отвращение, че беше готова да стане и да избяга. Едва когато императрицата напомни за напредналата си възраст и се оттегли, й се удаде случай да се махне от него.

Графът прие извинението й, че трябва да последва господарката си, но настойчиво я помоли за нова среща.

— Няма да съжалявате, скъпа!

— Императрицата определя времето ми, не аз — отговори кратко Мейлис и се отдалечи, преди той да е успял да я спре.

Излезе в преддверието и спря пред голямата каменна стълба. Надясно беше кулата на императрицата, където беше и нейната стая. Какво й пречеше да се качи?

Какво ще правиш там? Много добре знаеш, че няма да заспиш.

Мейлис се обърна решително в противоположната посока. Прекоси празната зала за аудиенции, мина през малката портичка и излезе във вътрешния двор на замъка, където тъкмо правеха новата градина на херцогиня Аквитанска.

Мейлис обичаше да ходи там, когато не можеше да заспи. Мракът скриваше купчините камъни и пръст, които денем трупаха градинарите, строителите и каменоделците. Елеонор искаше нов фонтан и павилион с мраморни колони, каквито имаше в южната й родина.

Чакълът скърцаше под стъпките на Мейлис. Беше твърде развълнувана, твърде заета с грешките на миналото. Да види Тристан редом с друга жена й бе причинило неочаквана болка. При това Розамунд дьо Гизор беше жена, която лейди Клариса сигурно би избрала за сина си. Млада, невинна, от добро семейство, с безупречна репутация. Жена, създадена за женитба!

— А, ето къде сте били, красавице! Разходка под лунна светлина — каква блестяща идея! Дайте ми ръката си.

Мейлис се обърна стреснато. Граф дьо Мерво излезе иззад купчина камъни и се запъти към нея. Надигналият се вятър закри луната с облаци и обгърна фигурата му в сянка.

— Вие? Защо ме последвахте? — попита рязко тя.

— За да говоря с вас и да ви закрилям — отговори весело мъжът. — Никоя жена не бива да се разхожда сама в тъмното.

— Точно това беше моето желание — обясни хладно Мейлис. — Моля, оставете ме сама.

Графът не прояви желание да изпълни искането й.

— Вие сте възхитителна жена. Твърде красива, за да прекарвате дните си в писане на досадни писма в канцеларията на императрицата. Откога сте на служба при нея?

По гърба на Мейлис пробягаха студени тръпки. Не бе споменала пред графа, че е на служба при Матилда. Откъде беше научил?

— Какво искате от мен? — попита без заобикалки тя.

— Малко внимание, моя строга красавице. Хайде да си побъбрим. Както разбрах, не сте от Нормандия. Англичанка, нали? Изцяло зависима от милостта на нашата императрица…

Думите забучаха в ушите й. Беше толкова съсредоточена да открие смисъла им, че не забеляза как графът посегна към ръката й. Той я привлече в кръга на незавършената беседка и се приближи плътно до нея.

— Млада жена, която изглежда като вас, със сигурност има тайни желания. Знам, че мечтаете за влиятелен съпруг, за скъпоценности…

Мейлис рязко дръпна ръката си.

— Веднага ме пуснете. Моите желания не ви засягат.

Не постигна нищо. Графът стисна ръката й още по-силно. Това не беше поведение на нахален придворен, а онова мъжко насилие, с което вече имаше лош опит. Гласът му също звучеше различно. Вече не беше ласкателен, а хладен и заповядващ.

— Шшт. Изслушайте ме. Не се дърпайте. Предложението ми е изгодно за вас. Искате ли да промените живота си? Да живеете в двора?

— Аз живея в двора — отговори кратко Мейлис.

— Но не като благородна дама, а като служителка на Матилда — тя видя как Мерво смръщи отвратено орловия си нос, макар че беше твърде тъмно за такива подробности. — Аз ви предлагам живот с чест в двора на френския крал, красавице.

— Какво ще правя там? Аз не съм французойка, аз съм англичанка. Даже не съм нормандка и със сигурност не съм вашата красавица.

— Една женитба може да промени всичко. Нима искате и занапред да се подчинявате на капризите на императрицата и да пишете писмата й?

Пак този намек за работата й. Мейлис престана да се бори с грубата ръка и реши да вложи в битката ума си.

— Не искам да се омъжа. Не искам да стана съпруга на френски благородник. Най-малко на такъв като вас, който ме държи против волята ми и прилага насилие, макар че устата му изрича ласкателства. Предпочитам да си остана писарка, но да съм господарка на собствената си воля. Това е честен занаят и не се срамувам от него.

Мъжът се изсмя грозно и изви китката й. Болката се стрелна към рамото и Мейлис захапа долната си устна, за да потисне вика си.

— Колко сте своенравна, красавице. Добре, ще бъда честен с вас. Макар да сте жена, вие сте тайният секретар на императрицата. Знаете какво пише в писмата й. Познавате тайния код, използван от шпионите й за предаване на тайни известия.

Мейлис спря да диша. Ето какво било! Той искаше от нея да предаде господарката си. Да извърши държавна измяна.

— Нямам представа за какво говорите — по-добре да се престори на глупачка.

— О, разбира се, че имате — графът неочаквано пусна ръката й, но в следващия миг я сграбчи за раменете. — Искам да ми предадете тайния код на императрицата.

— Не. Никога.

— Помислете си. Не знаете какво ще означава за вас това „не“.

— Аз не съм предателка — изсъска Мейлис. — Няма да продам господарката си на враговете й. На никаква цена. За разлика от вас, аз знам какво е чест и вярност.

Обидата улучи. Мъжът изсъска като разярена змия. Мейлис усети как ръцете й изтръпнаха. Пръстите й затрепериха.

— Все още имате избор, писарке — изрече бавно и отчетливо той. — Брак и чест в Париж срещу тайния код или бърза смърт в тази градина. Вероятно ви е ясно, че ако отклоните предложението ми, няма да напуснете това място жива. Решавайте. И помислете добре.

Дамата в леденосиньо напусна банкетната зала след императрицата. Докато беше в светлия кръг на безбройните свещи, факли и газени лампи, не беше трудно да я следва. Приличаше му на хладна синя сянка, която се движеше по коридорите с увереност, издаваща добро познаване на мястото. Младата жена познаваше всяко ъгълче на огромния руански замък.

Тристан съзнаваше, че се държи като глупак, но не можеше да спре. Тя го привличаше, както ароматът на определено цвете привлича пчелите. Трябваше да знае коя е тя, откъде идва и къде отива. Но дамата изчезна изведнъж.

Пада ти се! — укори се гневно той. — Радвай се, че нито Хенри Плантагенет, нито някой от другарите ти те видя как тичаш като глупак подир непозната жена, която прилича на изгубената ти любов.

Понеже нямаше никакво желание да се смеси отново с празнуващите, той се запъти бързо към свежия полъх, който го изведе във вътрешния двор на замъка. Тъмните очертания на подрязани живи плетове и ароматът на прясна пръст му показаха, че е попаднал в градината на херцогинята. Беше твърде тъмно, за да различи подробности, но тих женски писък му показа, че не е единственият предпочел тишината на нощта пред шума на празненството.

Не му се щеше да подслушва шепота на щастливи влюбени, затова се обърна отново към портата. В този момент облаците се отдръпнаха от лунния диск и Тристан спря, за да огледа нощната сцена. Във внезапно осветената нощ откри двамата влюбени между колоните на полуготов павилион. Мъжът бе притиснал жената до себе си, полите й скриваха краката му.

Въпреки противенето на разума любопитството го тласна към тях. Значи затова дамата си бе тръгнала веднага след императрицата. За да отиде на тайна среща в градината. Леденосинята рокля отразяваше светлината на луната като огледало. Тя беше без съмнение.

— Хайде, ударете ме, ако си мислите, че можете да ме принудите — проговори в същия миг дрезгав женски глас, треперещ от гняв. — Но да знаете, че няма да успеете да ме сплашите.

Едва сега Тристан забеляза друг предмет, който пречупваше лунната светлина. Дълга, остра кама. Върхът на смъртоносното оръжие сочеше право в сърцето на дамата. Това не беше любовна среща. Това беше опит за убийство!

Тристан реагира чисто инстинктивно. Направи огромен скок, преодоля разстоянието и се озова точно зад графа, преди той да го е усетил. Още със замаха на движението изви ръката, която стискаше камата назад, докато оръжието падна от безжизнените пръсти.

Дамата в леденосиня рокля направи крачка назад и вдигна ръка към гърлото си, сякаш бе загубила дар слово. Сянката на една от колоните падна точно върху лицето й. Тристан чуваше само стоновете на мъжа, притиснал рамото си, и бързото й дишане.

— Добре ли сте? — попита загрижено той.

Не получи отговор и направи фатална грешка. Вместо да държи под око убиеца, пристъпи към нея. Графът се бе съвзел бързо от шока и болката. Скочи върху гърба на Тристан и го събори на земята. Двамата се затъркаляха, вкопчени в смъртна схватка.

Тристан веднага разбра, че си имаше работа с опитен борец. В ударите му беше вложена коварната целенасоченост на убиец. Тъмнината и моментът на изненадата бяха на негова страна. Брутален удар в ключицата за момент го извади от играта. Когато отново се осъзна, другият беше намерил камата.

В последния момент Тристан се метна настрана и острието се заби в пясъка. Тогава Тристан също забрави правилата на рицарския двубой. Криспин го беше научил на смъртоносните трикове на обикновените улични побойници. Сграбчи ръката с оръжието, премести светкавично тежестта си и противникът му загуби равновесие. Потиснат болезнен вик показа, че хватката му бе успяла. Въпреки това оръжието остана в ръката на противника му. То му даваше опасно предимство, което Тристан можеше да компенсира само с гъвкавост и бързина.

Тристан видя с ъгълчето на окото си, че дамата в леденосиньо е спряла да кърши ръце. Тя се наведе, но преди той да е разбрал какво търсеше, следващият удар на камата го улучи в рамото. Усети как оръжието проникна в плътта му, но не изпита болка. Затова пък видя триумфа в очите на противника му, огрени от лунната светлина, чу подигравателния му смях. В следващия миг тържествуващата гримаса бе заменена от пълно слисване. Дамата го бе ударила в тила с павето, което бе вдигнала от купчината. Мъжът нададе грозен вик и рухна върху Тристан.

Внезапната тежест на безжизненото тяло сякаш запали огън в раненото му рамо. Тристан чу мъчителен стон, но не разбра, че бе излязъл от собствената му уста.

— О, Спасителю, какво направих?

Тристан чу въпроса през мъглата на болката. Мъжът върху него не помръдваше.

— Мисля, че му разбихте черепа — отговори той, напрягайки последните си сили. — Помогнете ми да… о, по дяволите…

Усети как по ръката му потече кръв и изохка безпомощно. Топла кръв, на буен поток. Нима това беше краят?

— Значи сега станах и убийца…

Искаше да я помоли за помощ, но не намери думи. Откъде се взе този мрак? Къде беше лунната светлина? Нали луната беше точно над главата на младата жена между облаците? Защо пропадаше в черна дупка?

Глава 18

Тишината й причиняваше болка. Мейлис чуваше само собственото си ускорено дишане. Спасителят й, който бе изникнал като архангел от мрака, за да й се притече на помощ, вече не издаваше нито звук. Тя бе реагирала, без да мисли. Видя удара с камата и удари нападателя. Окървавеното паве падна от ръцете й с глухо трополене.

Играта на облаците с вятъра, който закриваше луната и отново я откриваше, най-сетне освети арената на боя и за първи път й показа лицето на непознатия. Мейлис се взря изумено в безжизненото лице, видя подутата от силен удар скула, разцепената кожа. Видя и кръвта, която се стичаше от рамото. Неволно посегна към залепналите на челото руси коси. Тристан! Той, а не друг, беше рискувал живота си за нея.

Краката й се подкосиха и тя коленичи до него, разтърсена от дън душа. Нямаше сили да издърпа мъртвия Мерво, за да не го затиска. Трябваше да повика помощ. Но къде? Не можеше да повика стражите. Първо трябваше да уведоми императрицата. Граф Мерво беше шпионин на крал Луи Френски, затова трябваше да бъдат особено предпазливи. Но най-важното беше веднага да осигури помощ за Тристан. Не можеше да го остави така, защото щеше да умре от загуба на кръв.

— Лейди Мейлис! Господарке, къде сте?

— Джанис! Джанис, тук съм! Какво щастие, че тъкмо ти ме намираш. Ела тук! Бързо! Имам нужда от теб. Въпрос на живот и смърт!

— Какво се е случило? Питах се къде сте. Императрицата вече си легна. Не биваше да излизате през нощта в тази недовършена градина. Колко пъти съм ви казвала, че не бива да го правите. Опасно е и…

Джанис млъкна изведнъж. Най-сетне бе видяла безжизнените фигури. Мейлис скочи на крака и я раздруса здраво.

— Нищо няма да ти направят. Единият е мъртъв, а другият е тежко ранен. Трябва да повикам помощ за него. По-късно ще ти обясня.

— Велики боже! Това е лорд Тристан!

— Знам. Остани при него, аз трябва да ида при императрицата. Ето, притискай това върху раната в рамото му, за да не загуби още кръв.

Докато говореше, Мейлис откъсна широка ивица коприна от долната си рокля и я нагъна многократно.

— Притискай раната с все сила, моля те. Аз ще се върна колкото може по-скоро.

— Ами другият? — Джанис посочи плахо мъртвия. — Какво е станало с него?

— Убих го с едно паве — отговори дрезгаво Мейлис. — Сега съм не само уличница и лъжкиня, ами и убийца.

Тя побягна към портата, преди Джанис да възрази или да зададе още въпроси. Службата й при императрицата й осигуряваше свободен достъп до личните покои на Матилда по всяко време на деня и нощта. Важните послания не търпяха отлагане. Майката на херцога и без това не се нуждаеше от много сън. Оттегляше се от оживлението на Двора, защото изпитваше потребност от спокойствие и самовглъбяване, не защото беше уморена. И тази нощ прие Мейлис още облечена. Бързият разказ на младата жена предизвика грубо мъжко проклятие и бе последван от редица заповеди, които незабавно съживиха десетките гвардейци, лакеи и слугини.

Само след няколко минути Тристан д’Авал лежеше в чисто застлано легло и личният лекар на императрицата внимателно почистваше раната му. След това я намаза с мехлем и я стегна с дебела превръзка.

— Е? Ще се оправи ли? — попита Матилда и хвърли бърз поглед към Мейлис, която стоеше в нишата на прозореца и кършеше ръце.

— Направих всичко възможно, Ваше Величество — отговори лекарят и се изправи. — Раненият е загубил много кръв. Освен това раната може да се възпали и това ще го отслаби допълнително…

— Не искам да знам какво може да го убие, а какво ще го запази жив — извика гневно императрицата.

Лекарят беше свикнал с нрава й и запази спокойствие.

— Той е силен, млад мъж и предполагам, че в крайна сметка здравите сокове в тялото му ще извоюват победа. Още е в безсъзнание, но това е следствие от голямата загуба на кръв. Ако се грижат добре за него и му вливат колкото може повече течности, смятам, че шансовете му са добри.

— Имам думата ви — изрече заплашително императрицата.

Лекарят се наведе отново над красивия рус рицар и неволно се усмихна. Даже резката на слепоочието не обезобразяваше лицето му. Погледът му потърси окървавения жакет, който беше срязал и захвърлил на пода до леглото. Жакетът носеше лъва на Анжу, личния герб на завърналия се херцог. Очевидно се касаеше за рицар от личното обкръжение на Хенри. Каква трагедия се бе разиграла зад кулисите на днешния празник? Императрицата не бе благоволила да го уведоми.

— Кой е раненият? — попита лекарят, макар да не очакваше отговор. Обикновено императрицата не търпеше прояви на любопитство.

— Името му е Тристан д’Авал — отговори Мейлис от прозоречната ниша. Гласът й звучеше дрезгаво, но беше висок и отчетлив. Нещо я бе принудило да изрече името. Искаше да призове живота му, да го помоли да остане. Да не умира.

— Един от английските рицари — установи тихо лекарят. — Да не е довел след себе си враговете си? Или още в първия ден на пребиваването си в Руан си е създал неприятели?

— Това е моя грижа, докторе — отговори кратко Матилда. — Вие ще забравите присъствието му в покоите ми още в тази минута. Както и обстоятелствата, при които е намерен.

Мейлис не беше в състояние да отдели поглед от Тристан, който лежеше под завивката блед като мъртвец. Силното рамо, превързано с бял лен, завивката до гърдите. Ако не беше лекото, едва видимо повдигане и спускане на гръдния кош, щеше да го помисли за мъртъв. Чу как императрицата се сбогува с лекаря и затвори вратата зад гърба му. После се върна и застана пред Мейлис.

— Приличате на призрак. Седнете най-после, иначе ще паднете на пода. Преди да се оттеглите искам да чуя дума по дума какво говорихте с граф дьо Мерво. Нямах ни най-малка представа, че работи за френския крал. Смятах го за приятен, безобиден кавалер. За един от многото глупаци в свитата на Елеонор, които се занимават само с поезия и музика. Трябвало е да внимавам повече.

— Какво стана с него? — пошепна потиснато Мейлис, без да помръдне от мястото си.

— Разбили сте му черепа — отвърна сухо Матилда. — Твърде милостива смърт за предател. Жалко, че не можахме да го подложим на разпит. Сигурно е имал съучастници и помощници.

— А какво ще стане с мен?

— С вас? Какво имате предвид? — Матилда я погледна намръщено.

— Аз съм убийца.

— Глупости! Вие сте смела млада жена, която знае как да се защитава. Действали сте като мъж. Решително, без колебание, без много приказки. Гордея се с вас.

Мейлис я погледна смаяно. Никой не й беше казвал такива думи.

Слисването й трогна старата императрица до дън душа и тя си позволи истински майчински жест. Пристъпи към нея в прозоречната ниша, прегърна я нежно и я помилва по гърба.

— Какво ви потиска, детето ми? Няма ли най-после да ми се доверите?

Нежният въпрос и ръката, която милваше гърба й, най-после изтръгнаха Мейлис от шока, който я държеше в лапите си и тя избухна в плач. По бузите й потекоха потоци сълзи. Матилда се намръщи, но не каза нищо, а търпеливо изчака младата й писарка да се успокои от само себе си.

— Прощавайте — проговори по някое време Мейлис. — Нямах представа, че все още мога да плача.

— Всеки човек може да плаче. Какво ви е навело на мисълта, че не можете?

— Вече пролях толкова много сълзи, че смятах извора на нещастието ми за пресъхнал. Завинаги.

Погледът на императрицата се премести към неподвижния мъж в леглото, после се върна към жената, която не смееше да поглежда в неговата посока. Още в банкетната зала й бе направило впечатление, че между двамата съществуваше особена връзка.

— Източникът на вашето нещастие лежи там, нали? — тя кимна с глава към Тристан. — За него ли бяха вашите сълзи? За Тристан д’Авал? Виждам, че историята е интересна. Какво ще кажете да започнете разказа си със събитията в Англия, които ви доведоха в моя двор? Дължите ми признание, не забравяйте.

Мейлис не видя изход. Императрицата умело я бе притиснала до стената.

— Историята е дълга — въпреки всичко тя направи опит да се измъкне. — И няма никаква връзка с факта, че убих един шпионин на френския крал. Неговите помощници и съучастници ще го търсят.

— Все още никой не знае, че Мерво е мъртъв. Дадох заповед да скрият трупа му и да охраняват квартирата му. Който усети липсата му, ще си помисли, че спи дълбоко в леглото си след нощното пиянство и ще се обади, щом изтрезнее. Имаме време. Нощта е дълга. Аз не мога да спя, а вие няма да заспите, преди да сте сигурна, че раненият рицар ще оживее след подлия удар.

Матилда излъчваше такава властност и авторитет, че Мейлис се предаде. Сведе поглед към ръцете си, които носеха следи от кръвта на Тристан и си помисли, че ако той не преживее тази нощ, спомените й ще умрат с него. Може би беше добре преди това да ги събуди за нов живот. За последен път.

— Как се чувствате, милорд?

Тристан се стресна от дрямката си и с мъка отвори очи. До леглото му стоеше дребен мъж, облечен в черно. Дрехата и шапката издаваха лекаря.

— Кой сте вие?

— Личният лекар на императрицата. Поверен сте на моите грижи.

— Какво е станало с мен?

— Не мога да ви кажа. Имам заповед да се погрижа за оздравяването ви — докторът сръчно развърза превръзката на рамото и огледа отблизо зачервените ръбове на раната. Когато се изправи, кимна доволно. — Много добре. Няма възпаление. Можете ли да раздвижите рамото си?

Макар че го изби пот от напрежение и болка, Тристан направи няколко движения. Скованото рамо беше много по-страшно от няколко мигове на болка.

— Трудно го движа, но го движа — изохка задавено той.

— Радвам се за вас. Императрицата също ще се радва да го чуе. Позволете да ви сложа нова превръзка и повече няма да ви досаждам. Поне днес.

— Защо императрицата се интересува от мен?

— Упражнявайте се в търпение и ще разберете. По-добре благодарете на добрия Бог, че толкова бързо ви оказахме помощ.

Тристан изскърца със зъби и не посмя да погледне раната си. Сигурно беше толкова ужасна на вид, колкото я усещаше. Не можеше да проумее защо лекарят се радва на състоянието му.

— Ще ми кажете ли поне откога лежа тук?

— Трети ден. Днес е първият ви ден без треска.

Треска? Е, това обясняваше обърканите образи, които се появяваха в съзнанието му вместо нормалните спомени. Някъде в този хаос трябваше да намери опорна точка за случилото се. Къде и от кого беше ранен? Не си спомняше да е участвал в сражение. Бе пристигнал с Хенри Плантагенет в Руан и бяха посрещнати с въодушевление от населението.

— Желая ви бързо оздравяване, господине!

Дребният доктор напусна помещението, преди Тристан да е успял да подреди въпросите в главата си. Все пак остави завесите на алкова вдигнати и раненият можа да се огледа. Намираше се в красиво обзаведено голямо помещение, чиито изрисувани стени създаваха впечатление за беседка. Птиците, които пееха в лозите, го наведоха на мисълта, че това са женски покои. На столче до прозореца лежеше забравена бродерия, а пъстрият сноп копринени конци блестеше под слънчевата светлина, падаща през отворения прозорец.

Помещенията на императрицата. Без съмнение. В съзнанието му изникна впечатляващият образ на дамата с посивяла коса. Помнеше я от посрещането на портите и от празничната вечеря. Матилда д’Анжу, прославена със способностите си на управителка на Нормандия и останалите земи на херцога.

Ако бе успяла да наложи претенциите си за английския трон, Англия щеше да има добра владетелка, каза си Тристан.

Той беше млад рицар, когато се включи заедно с баща си в борбата й за трона. Но това все още не беше причина тя да го приеме в покоите си и да му изпрати личния си лекар. Какво я бе накарало да му окаже тази особена чест? И изобщо — чест ли беше това?

— Тристан д’Авал, лекарят ми каза, че вече сте в съзнание. Май сте сключили съюз с небето. Когато започна треската, добрият човечец не даваше и една медна монета за живота ви.

Тристан подскочи стреснато. Явно бе заспал отново, защото не бе чул никого да влиза. Матилда стоеше до леглото му и се усмихваше доволно.

— Ваше Величество… — Тристан понечи да се надигне.

— Не мърдайте — тя го спря, като сложи ръка на здравото му рамо. — Докторът ще побеснее, ако ви позволя да унищожите старанията му. Трябва да лежите и да щадите рамото си.

— Можете ли да ми кажете какво се случи, Ваше Величество? Как съм попаднал тук?

— Защото аз заповядах да ви донесат в покоите ми — отговори просто императрицата. — Не мога да допусна още един Д’Авал да умре за мен. Баща ви беше прекрасен мъж и виждам, че ви е завещал най-добрите си качества. Аз съм ви дълбоко задължена.

— Не разбирам за какво говорите, Ваше Величество.

— Вие сте рискували живота си за една от прекрасните ми дами, лорд Тристан.

— Дамата в леденосиня одежда…

Най-странният образ в трескавите му фантазии изведнъж доби очертания.

— Точно тя — Матилда изчака, но когато той не продължи, внимателно му подхвърли следващата примамка. — Както виждам, тя завладя вниманието ви по време на банкета. Защо я последвахте, когато напусна залата? Какво искахте от нея?

— Коя е тя?

Матилда не отговори. Тристан ядно прокле раната си, която го принуждаваше да лежи по риза пред императрицата и да не може да се помръдне. Нещо в замисления й поглед будеше тревога. Тя се колебаеше да изрече името на младата жена. Защо? Нови образи нахлуха в съзнанието му. Кама върху леденосиня коприна. Битка на живот и смърт. Внезапен край. Окървавено паве в нежни ръце. О, небеса! Ето какво се бе случило.

Най-сетне видя сцената пред себе си в цялата й яснота. Усети пробождането с камата, чу грозния шум, когато камъкът разби черепа на противника му, усети ужаса на непознатата жена, която му бе спасила живота.

— Кой е мъжът, когото тя уби? — попита тихо той, потънал в спомените си, без да очаква отговор.

— Граф дьо Мерво — отговори императрицата.

— Той я заплашваше с кама. Защо?

— Сигурно никога няма да узнаем. Отнесъл е тайната си в ада.

— Беше ли… — Тристан млъкна рязко. Усещаше, че императрицата очаква нещо. Че не му е казала нещо важно. — Графът беше ли човек с влияние? — започна отново той. — Може ли да стане опасен за дамата със смъртта си?

— Как би могъл?

— Ще я обвинят ли в убийство? — попита направо той.

— Ако мога да го предотвратя, не.

Матилда нарочно избра неясен отговор. След всичко, което бе чула от Мейлис миналата нощ, й беше безкрайно интересно да наблюдава реакциите му. Очевидно не беше чул нищо от заплахите на графа. Само бе реагирал на опасността, в която бе изпаднала Мейлис, макар че все още не можеше да проумее кого всъщност е спасил.

— Не бива да допускате такава несправедливост — изпъшка Тристан, твърде възмутен, за да мисли за собствената си слабост. — Тя ми спаси живота. Готов съм да гарантирам за нея. Без нейната смелост и присъствие на духа…

Силите го напуснаха и той пое шумно въздух.

— Успокойте се — императрицата отново докосна здравото му рамо. — Вие вече сте направили за нея много повече. Пролели сте кръвта си. Без вашата намеса Мерво щеше да я убие.

— Не можех да не се намеся.

Матилда прие твърдението му без възражения. Пристъпи до огъня и се наведе да вземе забравената бродерия. Тристан разпозна детска дрешка, украсена с червена бродерия. Това му напомни отново къде се намираше.

— Ако ми позволите да изпратя вест в квартирата си, вече няма да ви създавам затруднения, мадам. Моят личен слуга ще дойде да ме вземе и ще ми помага…

— Глупости! Ще останете тук, докато оздравеете. Имате нужда от грижи.

Енергичният укор събуди нови спомени в сърцето му. Нежен, изпълнен с любов глас, който го умоляваше да пие. Хладна ръка върху горещата му кожа. Аромат на летни рози и лавандула, съчетан с острата миризма на лечебни растения.

— Вашите прислужнички сигурно си имат достатъчно работа — прошепна той, все още разтърсен от усещането за загриженост и внимание.

— Прав сте — отговори кратко императрицата. — Кой ще се грижи за вас, ако се върнете при рицарите на сина ми? Може би млечният ви брат? Мъжете не умеят тези неща. Упражнявайте се в търпение!

Императрицата притисна бродерията до гърдите си и излезе от стаята. След доста време Тристан се намръщи подозрително. Откъде императрицата знаеше за Криспин? Той не бе споменал, че личният му слуга е негов млечен брат.

Глава 19

— Добре е. Започва да задава въпроси и става неспокоен.

Мейлис спря да работи и остави настрана ножчето, с което остреше перата си. Императрицата беше единствената й връзка с Тристан. Откакто беше дошъл в съзнание, тя бе предоставила грижите за него на другите слугини. Сърцето й тежеше от болка.

— Не можете вечно да се криете от него — заговори направо Матилда. — Време е да изясните недоразуменията помежду си.

Мейлис не се осмели да отговори. Тя беше страхливка. Умираше от страх. Тъкмо беше уредила живота си в служба на императрицата и бе намерила задача, която я задоволяваше. Появата на Тристан излагаше този нов живот на опасност. Тя будеше забранени надежди и глупави мечти. Но не можеше да си позволи отново да остане разочарована. Нямаше смелост отново да рискува всичко в името на любовта и да загуби. Този път нямаше да оцелее, тя знаеше това със сигурност.

— Мълчанието не е решение — проговори предупредително императрицата.

— Какво стана, открихте ли някои от съучастниците на граф дьо Мерво? — Мейлис се изложи на опасността да ядоса господарката си, само и само да смени темата. Но дори това беше по-добре, отколкото да мисли за Тристан и да взема решения.

— Нищо не става. Има някои подозрителни лица, но нямаме доказателства срещу тях. Който и да е оглавил мрежата след неговото изчезване, се държи умно и предпазливо.

— Не е лошо да му заложите капан — рече замислено Мейлис и Матилда забрави гнева си.

— Имате ли план? — попита заинтригувано тя.

— Хората на Мерво сигурно също знаят, че аз съм вашата тайна секретарка, но нямат представа дали е влязъл във връзка с мен преди изчезването си. Ако обявите официално за смъртта му, аз ще се престоря на тъгуваща любовница и ще чакам някой да потърси контакт с мен.

Императрицата я погледна смаяно.

— Наистина ли бихте го направили? Пак ще се изложите на смъртна опасност.

— Вие ще ме закриляте.

— Това е безразсъдство. Не мога да искам от вас такова нещо.

Мейлис замълча. Знаеше, че резкият отказ не е краят на дискусията. Малко по-късно Матилда прекъсна мълчанието.

— Трябва да мислим за доброто ви име. За да звучи достоверно, ще кажем, че е имало таен годеж, одобрен от мен. Мерво бил омаян от красотата ви и аз съм решила да ви възнаградя за вярната служба, като ви омъжа за благородник, много по-високостоящ от вас. Точно така. Много умен план. Само ако не беше лорд Тристан…

— Той няма нищо общо — възрази остро Мейлис.

— Помислете малко, детето ми. Той трябва да вярва, че сте убили годеника си. Как ще му обясним защо преди това Мерво ви е заплашвал с кама?

— Все ще му хрумне нещо, в което да ме обвини. Щом разбере, че съм Мейлис от Балиол, веднага ще си помисли най-лошото за мен.

— Не мога да допусна рицарят да ви смята за убийца и лъжкиня. Знам колко много го обичате.

— Аз го обичам, но той не ми вярва — отговори упорито Мейлис. — Дори само фактът, че живея в Двора, а не съм постъпила в манастир, както бях обявила, ще му е достатъчен да ме осъди. Аз нямам сили да променя мнението му за мен. Трябва да се науча да живея с презрението му.

— Напълно ли изключвате помирение?

— Напълно. Той никога няма да разбере, че каквото правя, го правя от любов.

— Не знам дали трябва да ви завиждам за способността да обичате по този начин. Аз не я притежавам.

— Лъжете се, Ваше Величество — отговори убедено Мейлис. — Вие бихте направили всичко за сина си. За внука си. За кралството. Вие сте отдали сърцето си на нещо по-голямо от любовта към мъжа, но това не означава, че не сте способна да обичате като мен.

Погледите им се срещнаха и Мейлис за първи път видя императрицата да загуби ума и дума. Бегла червенина оцвети бледите й бузи. Матилда поклати глава, сякаш искаше да възрази, но се отказа и продължи прекъснатия разговор, сякаш размяната на лични признания не се беше състояла.

— Впускате се в опасна игра — предупреди повторно тя. — Не искам да ви принуждавам, но не искам и да крия, че осъществяването на плана ви ще реши един от най-спешните ми проблеми. Ако накарате двора да повярва, че Мерво ви е поверил тайните си, съществува голяма вероятност хората, които искат да получат тайния код, да се опитат да влязат във връзка с вас.

— Моят живот е в божиите ръце.

— Все още ли не сте се отказали от мисълта за манастира, детето ми? Е, добре, хайде да изработим план. Искам, доколкото мога, да гарантирам сигурността ви.

Мейлис се усмихна тъжно. Манастирската послушница беше само една от многото й роли. Междувременно вече не знаеше каква е в действителност.

Каква жена щеше да излезе наяве, ако отново можеше да заживее така, както желаеше сърцето й? Без принуда и опасности да определят личните й решения!

Херцогиня Аквитанска бе организирала майския празник на брега на Сена според обичаите на своята южна родина. Младите благородници участваха с въодушевление в танците, игрите и спортните състезания. Светлите одежди на дамите се състезаваха с великолепието на пролетните цветя, а музикантите се стремяха да заглушат песните на птиците.

Тристан се движеше като в транс през веселата навалица. Откакто бе станал от леглото и бе чул невероятните слухове за едно събитие, за което знаеше, че се е случило другояче, той се стараеше да стои далече от празненствата в двора. За съжаление не можа да откаже на поканата на Елеонор Аквитанска.

Знаеше какво рискува. Да се срещне отново с една жена, която за пореден път го бе направила на глупак. Мейлис от Балиол. Всички в двора знаеха името й и уж трагичната й съдба. Доброжелателни приятели му разказаха, че била благородна дама, която Матилда взела под крилото си и й намерила добра служба в двора си. Дали двете тайно му се надсмиваха? Каква беше тази негова съдба? Постоянно ли щеше да се разкъсва между своята рицарска чест и сърцето си?

Най-добре да избере честта и да забрави сърцето. Нямаше смисъл да се опитва да разбере жените. Ако беше научил нещо от Мейлис, то беше точно това.

— Д’Авал! Най-сетне! Ето ви и вас! — Хенри Плантагенет го забеляза и го отличи с приятелска прегръдка. — Какво сте направили пак? Мама ви хвали с най-силни думи, но упорито отказва да ми разкрие при какво приключение сте получили опасната си рана. Няма ли най-после да узнаем истината?

Тристан енергично поклати глава.

— Не искам да обидя Нейно Величество с разказ за така наречените си геройства. Моля да проявите разбиране. Само изпълних дълга си.

— Тайна значи. Ако не ставаше въпрос за майка ми, щях да заложа на сърдечна история.

Херцогът почака малко за отговор и като не получи, избухна в смях.

— Все пак едно е ясно: домът Плантагенет може да разчита на вас.

Мейлис наблюдаваше срещата им отдалече и се подготвяше за неизбежния сблъсък. Движенията на Тристан издаваха напрежение, погледът му беше предпазлив. Беше чул слуховете. Естествено. Нямаше как да не ги е чул. Според плана цял свят трябваше да научи за трагичната й съдба. В двора се чуваха какви ли не безумни предположения.

Придворните клюкарстваха, че императрицата е подкрепила великодушно тайния й годеж с граф дьо Мерво. Фактът, че само няколко дни преди сватбата годеникът е бил намерен със строшен череп в градината на двореца, придаваше на историята онази доза загадъчност и пикантност, която поддържаше хорското любопитство.

Без да го желае, Мейлис се бе озовала в центъра на вниманието. Всички я съжаляваха и й завиждаха. Красотата й и богатството на графа, което императрицата й бе приписала като обезщетение, привличаха към нея безброй различни хора, желаещи да я утешат.

Повечето, естествено, бяха мъже. Рицари без имение. Млади синове и авантюристи, които се надяваха да спечелят слава и богатство в двора на младия херцог, бъдещия английски крал. Благородници, които я уверяваха в съчувствието си. Всички искаха земите й от двете страни на канала. Защото вече се знаеше и за Бърнард Касъл.

Тристан сигурно вярваше, че тя е извършила пред очите му убийство, което сега трябва да бъде приписано на неизвестен човек. Той знаеше кой е убил графа. Знаеше, че тя лъже, като се преструва на тъгуваща годеница. Дали щеше да й поиска сметка?

Мейлис много искаше да избяга от веселия празник, но не можеше да го направи. Трябваше да се изправи срещу обстоятелствата. Ала не поиска да се присъедини към придворните дами, които говореха зад гърба й и се чудеха откъде се бе появила тази английска лейди, която привличаше общото внимание. Предпочиташе да прекарва времето си с малката свита на принц Уилям. Както обикновено, Джанис беше до принца. Тя беше единствената, която не задаваше въпроси и й вярваше безусловно. Каквото и да й беше казала императрицата след онази нощ, тя щеше да го запази за себе си. Това беше тяхна тайна.

— Видяхте ли го? — попита Джанис, когато им се удаде случай да си поговорят насаме. — Ако наистина искате да го избегнете, трябваше да останете с дамите. Той ви избягва, казва Криспин, защото рано или късно всички говорят за женитба.

Мейлис не желаеше да обсъжда тази тема. Погъделичка малкия принц под брадичката и бе възнаградена с усмивка. Вече не го повиваха стегнато, за да има прави крайници и той протегна ръчички към нея.

— Скоро ще проходи — предположи тя и му подаде ръце. Той се хвана здраво и се опита да се изправи. Не успя, тупна на дупето си и изкриви лице за плач. Ала Мейлис го вдигна толкова бързо, че в смайването си забрави да се сърди.

Като видяха смаяната физиономия на принца, бавачките избухнаха в смях и привлякоха вниманието на херцога и херцогинята. Двамата се обърнаха и видяха весело размахващия ръце Уилям в прегръдката на лейди Мейлис.

Хенри Плантагенет се усмихна възхитено, а херцогиня Аквитанска присви очи. Джанис веднага забеляза реакцията й.

— Внимавайте. Херцогинята подушва съгласие между вас и съпруга й.

— О, не още веднъж! — Мейлис й подаде детето. — Херцогът е бъдещият ми крал, нищо повече. Ти знаеш, че в сърцето ми няма място за него.

— Няма значение какво има в сърцето ви — отговори съвсем тихо Джанис, за да я чуе само господарката й. — Много по-важно е какво има в очите му, когато ви гледа. За него красивите жени са деликатес, който възбужда апетита. Няма значение, че се е оженил за най-блестящата жена във Франция. Когато ви погледне, в очите му свети глад.

— Глупости. Той знае, че никога няма да ме има. Знае, че обичам лорд Тристан, макар че ни разделя дълбока пропаст.

— Да, знае го и уважава решението ви, защото лорд Тристан му е приятел. Но само един признак от ваша страна, че вече не го обичате и нещата се променят. Обстоятелството, че в последно време ви ухажват толкова много благородници, сигурно не му е убягнало.

— Предупреждаваш ли ме?

— Апелирам към вашия разум. Знам какво ви тласка да се държите така, но то не подхожда на онази Мейлис от Балиол, която познавам. Тя не си търси съпруг на всяка цена.

Мейлис безмълвно сведе глава и си спести отговора. Мисълта й се насочи към малкия принц Уилям. Крехко дете, но момче. Наследник. Двете дъщери, които Елеонор бе родила на краля на Франция, не бяха нищо в сравнение с това малко човече. Наследник на наследника на трона. Нищо чудно, че въпреки цялата си набожност крал Луи Френски преследваше Хенри Плантагенет с мрачна омраза. Хората си шушукаха, че едва ли не е готов да предяви претенции за това момченце, чиято майка някога е била негова съпруга.

— Не е ли страхотно, че Елеонор Аквитанска роди син на новия си съпруг? Каква внезапна промяна — изрече в този миг ласкателен глас зад нея. — Кой знае къде щяхме да сме сега, ако беше родила това момченце на първия си съпруг.

Мейлис позна Теобалд от Блоа. Благородник от широко разклоненото семейство Блоа, към което принадлежеше и крал Стивън, той си позволяваше да се държи с нея толкова фамилиарно, че всичко в нея се противеше. Въпреки това се обърна към него с усмивка. От няколко дни подозираше, че именно той е търсената свръзка, но досега не беше имала възможност да получи някакво доказателство за предположението си.

Пронизителният писък на малкия принц, който протестираше, че искат да го сложат отново в люлката му, й даде възможност да насочи разговора в желаната посока.

— Само един син не е гаранция за короната. Съдбата е непредвидима. Херцогът все още не е сигурен наследник на английския трон. Неприятелите му дебнат всеки признак на слабост.

— Неприятели? Хенри Плантагенет няма врагове, прекрасна моя.

Мейлис подигравателно изкриви уста.

— Разбира се, че има, милорд. Само част от английските барони са на негова страна, а френският крал е опасен съперник. Даже част от норманските благородници се питат дали няма да живеят по-добре под върховенството на Луи, вместо на херцога, който много скоро ще трябва да се посвети изцяло на английските интереси.

— Не сте ли твърде критична? Луи Френски е повече монах, отколкото воин.

— По тази причина църквата е на негова страна — отговори смело Мейлис. — Заедно със Светия отец и неговите епископи, Луи е помазан владетел по божия милост. Ако спазваме закона, той е законният господар на херцога и неговата съпруга.

Теобалд кимна и я погледна с нарастващо възхищение, преди да попита с понижен глас:

— Правилно ли ви разбрах? Наистина ли симпатизирате на френския крал и на благородниците, които го подкрепят?

— Моят скъп годеник ме убеди в правилността на тази политика — отговори Мейлис с отлично изиграна тъга. — Той беше загрижен за бъдещето на нашата страна, която страда от прекомерното честолюбие на своите херцози. Не можете да си представите колко ми се иска да съм мъж. Тогава щях да преследвам убиеца му, да отмъстя за смъртта му и да продължа по пътя му. Толкова бих искала…

Спуснала ресници, Мейлис следеше внимателно въздействието на думите си. Теобалд от Блоа плъзна показалец по горната си устна, сякаш му липсваше брадата, която дълго време беше носил. Погледите им се срещнаха и се задържаха. Мейлис усети неприятни тръпки по тила си. Под любезната маска на придворен Теобалд от Блоа криеше друго, заплашително лице.

— Ако наистина търсите възможности да постигнете целите на нашия общ приятел, аз бих могъл да ви посоча пътя — изрече провлечено той, улови ръката на Мейлис и я изведе от кръга на бавачките и прислужничките. Тя се опита да изобрази на лицето си радост.

— Цялата съм слух — гласът й прозвуча меко.

— Вие сте забележителна дама, лейди Мейлис. Каква съдба ви е довела в Руан?

— Гражданската война в Англия и баща, който бе решил да ме даде на мъж, три пъти по-възрастен от мен.

Теобалд се засмя и притисна ръката й.

— Елате с мен. Ще си поговорим, без да ни смущават. Предусещам, че разговорът ще е полезен и за двама ни.

Празнуващите останаха далеч. Смехът на дамите и дръзките шеги на мъжете, които се състезаваха в стрелба с лък, заглъхнаха. Мейлис не смееше да обърне глава. Междувременно месеците в двора й бяха вдъхнали сигурност, каквато преди година напълно й липсваше. Винаги успяваше да запази хладен поглед и учтива усмивка.

— За какво ще говорим? — попита тя, когато остана да се чува само тихото плискане на Сена.

— За това, че за в бъдеще желаете да служите на владетеля на Франция.

— Не бързайте толкова. Всичко зависи от наградата, която ме очаква — отвърна хладно тя. Бяха достатъчно далеч от празничното оживление и вече не беше нужно да си играе на флиртуваща придворна дама.

— Умеете да преговаряте, мадам — Теобалд от Блоа също реши да си спести излишни учтивости. — Какво искате?

— Моята цена е същата. Съпруг по мой избор и почетна позиция в двора на френския крал. Омръзна ми дамите от двора на херцогиня Аквитанска да ме гледат отвисоко и да се мръщят.

Теобалд я изгледа с учудването на мъж, за първи път срещнал жена, осмеляваща се да говоря по този начин. За разлика от Мейлис обаче той беше достатъчно безскрупулен да обещае всичко, без да помисли дали е в състояние да го изпълни.

— Ясно ли ви е какво трябва да направите, за да заслужите тази награда, милейди?

— Вие ще ми кажете.

— Ами ако поискам от вас покушение срещу малкия принц?

Мейлис стисна здраво зъби, за да скрие ужаса си. Успя, защото през изминалите месеци беше минала през строга школа. Само презрително вирна брадичка и вложи в думите си скучаеща арогантност.

— Аз се застъпвам за справедливото дело на френския крал, но няма да ви позволя да ме направите убийца, господине. За мръсната работа си потърсете мъж. Мъжете лесно убиват.

— В името на бога, вие сте невероятна!

Искреното уважение в гласа на Теобалд показа на Мейлис, че е издържала изпитанието. Той разхлаби хватката си и я освободи. Най-сетне щеше да й се довери. Тя се осмели да го дари с ослепителна усмивка.

— А вие какво сте очаквали? Че граф дьо Мерво се е обвързал с глупачка?

— Имате ли представа кой може да го е убил?

— Той имаше достатъчно неприятели.

— Наистина ли искате да си отмъстите?

— Ако ми се удаде случай, да. Не ми е приятно, когато осуетяват плановете ми. А от вас очаквам да получа убедително доказателство за кралските благодеяния, които ме очакват във Франция. Например писмо от краля. Или грамота за благородничество.

— Ще ги получите, ако ние получим тайния код на императрицата.

— Ще го имате, господине. Колкото по-скоро имам в ръцете си желаното от мен, толкова по-скоро ще можете да разкодирате писмата, които попадат в ръцете на вашите тайни агенти.

Тя се възползва от новото уважение на сеньор дьо Блоа, за да приключи разговора. Събра полите си и се запъти преспокойно обратно към празнуващите. По нищо не личеше, че е развълнувана до дън душа и й се иска да избяга презглава.

Трябваше да се движи непрекъснато — само така можеше да скрие, че трепери и всеки момент може да рухне. Ужасният страх, който досега беше крила умело, я заля с цялата си мощ. Ами ако враговете на херцога наистина замисляха да убият малкия принц? Трябваше веднага да предупреди мадам Матилда и да каже на Джанис да удвои бдителността си.

Беше толкова възбудена, че напълно забрави Тристан д’Авал и намерението си да го избягва. Внезапно той изникна пред нея сякаш от нищото, въртейки между пръстите си сребърната чаша, която херцогът му бе връчил за победата в състезанието по стрелба с лък.

— Милейди, позволете да изкажа радостта си, че сте добре — изрече той с ледена учтивост. — Трябва да проявите снизходителност към мен, защото в началото не повярвах на очите си. Бях сляп.

— Как сте? — попита беззвучно Мейлис.

Изненадата бе разрушила мъчително издигнатата стена от превъзходство. Видя потръпването му и сведе очи.

— Какво сте направили с гласа си? Звучи другояче.

Защото плаках много. Обвинявах Бога. Прекарах много нощи в молитви. Това би бил правилният отговор.

Мейлис остана безмълвна.

Отново вдигна глава и го погледна. Не можеше да откъсне поглед от него. Отблизо чертите му бяха болезнено познати и неочаквано чужди. Това вече не беше мъжът, който я беше любил в една лунна нощ, изпълнена с аромат на рози. Раненият, за когото се беше грижила. Нямаше го и младият рицар, който я беше омагьосал с пламъка си. Дали при опита насилствено да я прогони от живота си беше убил всички привлекателни страни на характера си?

— Не искате да говорите с мен? Това е добре. Вие избрахте своя път, аз — моя. Желая ви да останете пощадена от безсънни нощи, милейди.

— Защо да страдам от безсънни нощи? — Мейлис прехапа устни. Не биваше да пита. Той щеше да й причини болка. Отговорът му потвърди опасенията й.

— Променили сте се, но аз съм готов да приема, че някъде дълбоко в сърцето ви е останала следа от чистата невинност и набожност, която някога ви правеше неустоима и сладка. Това скрито ъгълче в душата ви сигурно страда, когато нощем ви посещават излъганите, обидените и убитите, които са кръстосвали пътя ви. Бих искал да мога да ви го спестя. Някога много ви обичах. Някога, когато още бяхте честна. Или никога не сте била? Може би съм се излъгал още в самото начало?

Зениците на Мейлис се разшириха невярващо. Златнокафявото и черното се преляха и отразиха фигурата на Тристан, блясъка на сребърната чаша, студената усмивка, с която се отвърна от нея и си отиде.

Тя се олюля, но преди да загуби равновесие, една ръка я подкрепи. Когато вдигна глава, погледна в сивите очи на херцога. В зениците му светеше съчувствие, но имаше и въпроси.

— Пак ли ви нарани? — попита меко Хенри. — Наистина ли вече не можете да си говорите като разумни хора? Какво пак го е настроило срещу вас?

— Обстоятелствата, Ваша Светлост — отговори беззвучно Мейлис.

— Искате ли аз да говоря с него? Мен ще ме послуша.

— Не, не! Моля ви, не! — без да помисли какво прави, Мейлис улови ръката му и я стисна настойчиво. — Каквото не може да стане от само себе си, дори вие не можете да предизвикате насила. Не желая това. Оставете го.

— Вашето желание е заповед за мен, прекрасна моя.

Хенри Плантагенет се наведе над ръката й и я целуна.

Мейлис бе затворила очи. Беше толкова потънала в болката си, че изобщо не забеляза колко дълга и страстна беше целувката.

Дворът обаче забеляза романтичната сцена и реагира по обичайния начин. Мъже и жени се събраха на групички и зашушукаха. Трима души реагираха особено бурно.

Елеонор Аквитанска промърмори няколко грозни думи на езика на детството си. Знаеше, че съпругът й има слабост към красивите жени. Хенри беше млад и буен и дълбоко в сърцето си тя го обичаше точно за тези му качества. Не му се сърдеше, когато се поддаваше на слабостта си по време на пътуванията и военните си походи. Той се бе оженил за нея и я бе дарил с власт и сигурност. Но нямаше да му позволи да изразява така открито предпочитанието си към една млада красавица в нейно присъствие. Дамата заплашваше тъкмо тази власт и сигурност, на които Елеонор държеше най-много.

Тристан д’Авал обърна гръб на сцената и моментално напусна празника. С тази целувка Мейлис бе демонстрирала недвусмислено нарастващото си влияние върху Хенри Плантагенет. Сигурно го бе направила, за да му отмъсти, но сега той разбра, че не тя беше жертвата, а самият той.

Теобалд от Блоа доволно потърка ръце. По всичко личеше, че новата шпионка на френския крал наистина поддържаше връзки с най-висшите кръгове. Дали Мерво бе пожелал да се ожени за нея по тази причина? Може би трябваше отново да обмисли на спокойствие първоначалния си план. Намерението му беше да убие честолюбивата дама веднага щом получи кода. Но не беше ли това безсмислено пилеене на влияние и красота?

Глава 20

Стаята ухаеше така силно на рози, че Тристан спря колебливо под арката. С този аромат бяха свързани толкова много спомени, че не можеше просто да ги прогони. Лятна нощ. Мейлис. Блясъкът на кожата й под лунната светлина. Чувството за чисто щастие.

Трябваше да мине време, докато се досети, че ароматът на розите отклонява вниманието му от важните неща. Заповяда си да подреди мислите си — розите украсяваха работната маса на императрицата. Тя проследи посоката на погледа му и се усмихна.

— Възхищавате се на розите ми ли, лорд Тристан? — прозвуча любезно гласът й. — Рядко се срещат мъже, които харесват рози.

— Напомнят ми за Нанси Хол, Ваше Величество — отговори Тристан. Това не беше цялата истина, но не беше и лъжа. — Дамите от Нанси Хол поддържат розова градина във вътрешния двор на замъка, за която се грижат с особена отдаденост. От няколко поколения насам розите са символ на щастието на семейство Д’Авал. Казват, че докато розите цъфтят, семейството ще се запази.

— Спомням си — императрицата плъзна пръсти по кадифените листенца. — Веднъж баща ви ми разказа семейната история. Дамата на Розовата кула и нейните дъщери са живи в съзнанието ми и до днес. Наистина ли склонността към страстна и романтична любов се е запазила в семейството ви през всичките тези години?

— Ние живеем в настоящето, Ваше Величество, не в легендите — отговори трезво Тристан.

Розите бяха женска работа. Неговата съпруга щеше да се занимава с тях. Един ден, когато щеше да бъде в състояние да погледне друга жена и да понесе мисълта, че тя ще ражда децата му, а не Мейлис от Балиол.

— За съжаление сте прав — отговори Матилда и му посочи стол. — Седнете, лорд Тристан, предстои ни дълъг разговор. Имам важна задача за вас и се надявам, че сте напълно възстановен след раняването.

— Да, Ваше Величество. Вашият лекар се справи превъзходно.

Тристан беше колкото учуден, толкова и облекчен, че императрицата забрави толкова бързо розите и романтичните спомени. Какво ли искаше от него майката на херцога?

— Както може би знаете, ние поддържаме труден мир с краля на Франция. Откакто синът ми се ожени за херцогиня Аквитанска, влиянието му се разшири от далечния юг до северните граници на Нормандия. Когато един ден седне на английския трон, ще има по-голяма територия, отколкото кралят на Франция.

Тристан я слушаше внимателно, питайки се какво означаваше това пространно обяснение. Много добре знаеше, че Хенри Плантагенет и съпругата му са най-могъщите васали на френския крал. Знаеше също, че без позволението на своя сюзерен двамата никога не биха могли да се оженят. Но това беше вече минало и не можеше да се промени. Междувременно Елеонор бе оповестила, че очаква второ дете от съпруга си, и Хенри беше прещастлив.

— Вероятно, когато се стигне дотам, очаквате трудности? — попита неутрално той.

— Не е нужно да ги очакваме. Вече са налице — отговори императрицата.

— Още от времето на Уилям Завоевателя има недоволни, които не желаят Нормандия да бъде управлявана от Англия. Но мисля, че и този път ще свикнат.

— Това важи за благородниците, лорд Тристан, но досега английските крале никога не са си имали работа с лично засегнат френски крал. Луи няма да се откаже. Вярно е, че след първия военен сблъсък с Хенри трябваше да се оттегли, но това не означава, че ще стои със скръстени ръце. Опитва се да работи срещу нас тайно. Има свои шпиони в Руан и в Англия. Стреми се да научава за плановете ни отрано и да ги осуетява.

Тристан кимна мълчаливо.

— Добре — императрицата стигна до същността на въпроса. — Естествено, ние също не стоим бездейни, а се стремим да получаваме тайна информация. За да опазим агентите си и техните свръзки, пишем писмата си до тях с таен код, който е много трудно да бъде разгадан. Така, ако някой от агентите бъде заловен, останалите няма да са изложени на опасност. Можете да си представите, че френският двор гори от желание да се добере до тайния код, за да разгадае тайната на нашите писма. Това е най-важната задача на агентите им.

— Ваше Величество е постъпила много умно с този код — кимна одобрително Тристан.

— Комплиментът не е за мен, лорд Тристан, а за моята талантлива тайна писарка. Тя предложи това решение и сама разработи системата на подреждане на думите с помощта на специален ключ. Оттогава нямаме нито един заловен агент в Париж.

Императрицата се облегна удобно на стола си и опря пръстите на ръцете си едни срещу други. Втренченият й поглед накара Тристан да се почувства неловко. Какво очакваше от него Матилда? Да работи като неин шпионин? Той не беше майстор на преструвките.

— Какво общо има моята задача с това, което ми разкрихте?

— Като имате предвид всички тези обстоятелства, сигурно ще разберете, че личната сигурност на моята тайна писарка е от огромно значение за мен. Нужен й е телохранител.

— Нима ме молите да охранявам една писарка?

Матилда го удостои с кратка усмивка.

— Тя е особена писарка, лорд Д’Авал. Поема огромен риск, защото се преструва пред целия двор, че е готова да ме предаде. Веднъж вече избягна на косъм покушение срещу живота си. Не искам отново да попадне в опасност. Държа на нея.

Тристан рязко вдигна глава. Тонът на императрицата не му харесваше. В главата му започна да се оформя ужасно подозрение.

— Искам да съставите отряд от способни мъже, който да охранява всяка крачка на младата жена — продължи с равен тон Матилда. — Естествено, вие ще бъдете командирът. Тя е готова да посети френския агент в градската му къща в Руан и да измъкне доказателства за предателството му. Вашата задача е да подпалите онова гнездо на плъхове и да хванете шпионите на крал Луи на местопрестъплението. Всички мъже и жени, които намерите в къщата, трябва да бъдат заловени живи и подробно разпитани. Искам в Руан да не остане нито един френски шпионин, ясно ли е? Но най-много държа да не падне косъм от главата на писарката ми. Вие трябва да ми гарантирате за нея с живота си.

— Ще ми кажете ли имена? — Тристан стисна юмруци, без да го съзнава.

— Главата на мрежата от агенти вероятно е Теобалд от Блоа. Срещата ще се състои в неговата къща. Той е свръзката, на която граф дьо Мерво е трябвало да предаде кода, щом го получи.

— Значи все пак… — рече тихо Тристан, преди да е успял да се спре. — Вашата тайна писарка е лейди Мейлис, нали?

— Точно така — императрицата отпусна ръце и се наведе към него през масата. — Ще позволите ли да попитам откъде знаете? Винаги съм се старала да крия това обстоятелство. Ако половината двор знае името й, тайната ми писарка вече няма да е тайна. Кой ви каза?

— Никой. Вие споменахте името на граф дьо Мерво. Знаете, че аз го спрях, когато щеше да убие лейди Мейлис.

— Продължавайте. Заключенията ви звучат интересно.

— Питах се какво я е накарало да се срещне тайно с човек като Мерво. Тя не е от жените, които си уреждат нощни срещи в градината.

— Значи я познавате?

— Не, откривам я благодарение на вашите думи. И сега съм изпълнен с ужасни опасения, че напразно я заподозрях и обидих.

— Никога не сте имали особено доверие в почтеността й, права ли съм?

Императрицата не го изпускаше от очи. Смяташе, че разбира какво става в сърцето му. Следващите му думи го потвърдиха.

— Осъдих я прибързано. Сигурно няма да се съгласи да бъде охранявана точно от мен. Тя не може да ме понася.

— Тук не става въпрос за лична чувствителност, лорд Тристан, а за бъдещето на херцогството и за живота на моя внук. Лейди Мейлис е получила сведения, че се готви покушение срещу малкия Уилям. Аз завися от честта и помощта на вашите хора. Вашият баща беше между най-верните ми рицари и съм сигурна, че ще последвате честния му пример.

Тристан знаеше, че е длъжен да отговори като човек на честта, все едно какво казваха чувствата му.

— Ваше Величество може да разчита на мен.

— Благодаря ви. А сега да обсъдим подробностите, лорд Тристан. Ето ви план на къщата на Теобалд от Блоа. Всички входове са отбелязани. Къщата се намира на брега на Сена, близо до новия каменен мост…

Трезвите обяснения на императрицата не попречиха на Тристан на друго ниво на съзнанието си да анализира шока, който му бяха нанесли разкритията й.

Мейлис не бе убила годеника си, а изменник на държавата. Историята с годежа беше измислена от императрицата, за да измами приятелите и съюзниците на Мерво. Тя знаеше, че всички са тръгнали да търсят убиеца и всеки от тях ще убие безмилостно Мейлис, ако научи истината.

— Няма ли начин да извадите писарката си от играта? — забрави той етикета и прекъсна императрицата. — Сигурно ще измислим как да изобличим предателите без нейната помощ.

— Теобалд от Блоа е братовчед на английския крал, лорд Тристан. Ако го обвиним в държавна измяна без убедителни доказателства и го екзекутираме, ще рискуваме договора за наследството, който осигурява короната на Хенри. Едва когато лейди Мейлис държи в ръцете си доказателството, че Блоа заговорничи с Луи зад гърба ми, ще можем да го арестуваме. Колкото по-тихо и незабележимо проведем акцията, толкова по-добре за всички ни. Разчитам на вас, лорд Тристан.

— Лейди Мейлис знае ли кой ще я охранява?

— Ще узнае, когато му дойде времето.

— Значи не знае. Вие трябва да й кажете.

— Толкова ли е важно за вас?

— Вие не знаете какво стои помежду ни…

— Не бъдете толкова сигурен — отвърна кратко императрицата. — Този път ще трябва да се доверите на женската интелигентност и сътрудничество. Нямате друг избор. Аз не ви оставям друг избор.

Отговорът обясняваше много неща.

— Значи тя ви е разказала за нас?

Матилда се направи, че не е чула въпроса му. Удари с длани по документите пред себе си и погледна строго изправения пред нея рицар.

— Ще съберете хората, които трябва да ви придружат, от личната гвардия на херцога и ще ги задължите да пазят абсолютно мълчание. Ще им обясните задачите. Срещата е определена за утре след вечерната молитва. Щом доставите предателите в затвора, незабавно ще ме уведомите. Искам лично да присъствам на разпитите.

Тя освободи Тристан с церемониален жест. Не желаеше повече въпроси. Искаше само покорството му.

Покорство, което му беше много трудно.

Когато Тристан излезе, императрицата си разреши да се усмихне. Беше разбрала, каквото искаше, да знае. Тристан д’Авал, упоритият саксонец, обичаше Мейлис също така страстно, както тя него. И двамата обаче не бяха в състояние да се приближат един към друг и да изяснят недоразуменията от миналото. Да видим какво ще се случи, когато външните обстоятелства ги принудят да общуват, каза си доволно тя.

Матилда не бе устояла на изкушението да събере двамата дебелоглавци заедно. Не толкова, защото искаше да доведе до добър край натоварената им с конфликти любов, колкото защото й беше интересно как ще се проявят двата силни характера, когато ги принудят да действат според собственото си убеждение. Сигурно всеки от тях ще се старае да пази другия от опасности — Матилда беше убедена в това.

Тристан прозря намерението й и първоначалният му гняв отстъпи място на хладен размисъл. Щом Мейлис трябваше да рискува живота си за императрицата, той беше длъжен да е близо до нея, за да предотврати най-лошото. Защо се бе съгласила на това опасно начинание? От лоялност към императрицата или от любов към сина й?

В първия случай съществуваше малък шанс въпреки всичко да я спечели за себе си. Ако тя го обичаше така пламенно, както той нея, може би щеше да постави любовта над всички недоразумения и да му прости заблудите. Тогава имаше надежда.

Във втория случай не можеше да стори нищо друго, освен да опази живота й, а после колкото може по-бързо да се върне в Англия. Тогава вече нямаше да има смисъл да гони неизпълнимата си мечта. Майка му отдавна настояваше в писмата си, че е крайно време да се върне. Не можеше да разбере какво го задържа след сключването на мира.

Мейлис.

Толкова дълго си беше забранявал да произнася името й, че сега спомените го завладяха с голяма сила. Между тях беше и заредената с емоции сцена на пролетния празник. Мейлис със затворени очи… устните на херцога върху пръстите й… Нима не знаеше, че се изправя срещу Елеонор Аквитанска? Защо продължаваше по този път?

Тристан слезе в помещенията на охраната и се опита да се съсредоточи върху задачата си. Беше му по-лесно да пази живота на Мейлис, отколкото да я разбере.

Глава 21

— Тази работа не ми харесва — рече Джанис, без да прекъсва работата си.

Мейлис седеше с гръб към огъня, докато Джанис разресваше мокрите й коси, за да изсъхнат по-бързо след банята. Беше сложила в последната вода за изплакване розова есенция и ароматът й се смесваше с мехлема от лайка, с който Мейлис разтриваше ръцете си, за да премахне мазолите от постоянното писане.

— Това е само посещение, нищо повече.

— Миналата година казахте същото, когато решихте да отидете при лорд Тристан и паднахте в лапите на чичо си.

— Този път нищо няма да се обърка — увери я Мейлис. — Императрицата се грижи за моята сигурност.

— Защо тогава не искате да ми кажете къде отивате? Като изчезнете, няма да знам дори къде да ви търся.

— О, Джанис! — Мейлис стана и прегърна сърдечно своята прислужница, приятелка и довереница. — Ти ще си единствената, на която ще липсвам.

— Това не е вярно — възрази Джанис и се освободи от прегръдката, едновременно трогната и смутена. — Забравяте императрицата, Криспин, Робин и всички други, които желаят да ви видят щастлива.

Тя си забрани да добави името на лорд Тристан, защото не искаше да се кара с господарката си. Въпреки това не можа да задържи укорния въпрос:

— Защо мислите толкова малко за бъдещето си?

— Какво искаш да кажеш?

— Не може вечно да седите в писарската стая — веднъж набрала скорост, Джанис реши да изкаже всичките си грижи по господарката си. — Иска ми се някъде да има място, където да сме си вкъщи. Място без херцози и императрици.

— Това значи и без Уилям. Наистина ли мислиш, че можеш да живееш без твоя малък принц? Той е зеницата на окото ти.

Джанис избягна погледа й.

— Има предостатъчно жени, които се грижат за него. Все по-рядко ме викат да го успокоявам. По-добре да имам собствени деца — тогава няма да ме боли, че ме отстраняват само защото съм глупава слугиня, а не благородна дама.

Мейлис я изгледа смаяно и се опита да проумее какво бе чула.

— Ти искаш деца? Искаш да се омъжиш? Дарила си сърцето си? Кога се случи това? Кой е той? Познавам ли го?

— Ами да. Той е Криспин — отговори съвсем тихо Джанис и грижливите й ръце вдигнаха плитките, за да ги скрият под екстравагантната шапчица, която красеше главата й по най-новата мода. — Виждаме се, когато времето позволява. Знаете, че той дойде с лорд Тристан в Руан.

Мина доста време, преди Мейлис да намери правилните думи. Не искаше Джанис да забележи колко й завижда за това просто щастие.

— Това е наистина прекрасно, Джанис. Значи нищо не ти пречи да потърсиш това място с Криспин. Убедена съм, че ще сте щастливи заедно. Под коравата черупка Криспин крие добро сърце.

— Как можахте да си го помислите? Криспин не иска да напусне господаря си, аз също няма да ви оставя сама.

Мейлис потисна лекия си стон. Собственото нещастие й беше напълно достатъчно. Не можеше да носи отговорност и за страданието на Джанис.

— Ако пожелаеш да се завърнеш с Криспин в Англия, аз няма да те задържа — повтори твърдо тя. — Нямам право на това. Ти не си ми крепостна. Ти си свободен човек и доброволно се нае на служба при мен.

— Но вие няма да се върнете, така ли?

— Да се върна с Криспин в Англия? Не, нямам такова намерение — Мейлис се спаси в иронията и моментално съжали, като видя как Джанис се изчерви и фуркетите паднаха от треперещите й пръсти. — Извинявай — Мейлис се наведе и вдиша фуркетите. — Не исках да те засегна. Това беше само глупава шега, нищо повече. Не знам какво ми готви бъдещето, Джанис. Вероятно ще отида там, където ме прати императрицата. Поне така предполагам. За мен няма значение къде ще живея. Но ти си свободна. Ти можеш да избереш къде да живееш.

— Избрала съм. Ще остана с вас.

Джанис го каза така просто и гордо, че Мейлис само безпомощно разпери ръце.

— Последната дума още не е казана.

— Седнете, иначе няма да мога да закрепя воала.

Междувременно Джанис също беше овладяла изкуството на дворцовата дипломация. Мейлис се подчини безмълвно и седна. Въпреки смелите си думи от преди малко тя се страхуваше от предстоящата вечер, но трябваше да изпълни поставената й задача. После щеше да поговори сериозно с вярната си прислужница.

През изминалите дни Теобалд от Блоа я преследваше с натрапчиво внимание. Нахалните му докосвания и двусмислените комплименти бяха трудно поносими. Когато й донесе вест, че желаното кралско писмо е пристигнало, облекчението й беше съвсем искрено. Най-сетне.

Сега обаче, облечена в тежка розова коприна и обвита във фин муселинов воал, тя се почувства като жертвено агне, което отвеждат към олтара. Джанис знаеше само, че господарката й е поканена на празнична вечеря в града. По недоверчиво смръщеното й носле обаче личеше, че не й вярва нито дума. Подаде й специално ушитата за роклята наметка и приглади гънките, после отстъпи назад с присвити очи и скръсти ръце под гърдите.

— Ще се моля на Светата дева да ви закриля по пътя ви — изрече заклинателно тя, отвори вратата и направи лек поклон.

Мейлис се наведе бързо и я целуна по двете бузи.

— Не ми се сърди. Тайната, която пазя, не е моя.

Това доказателство за доверие дотолкова смути Джанис, че тя не посмя да зададе повече въпроси. Ала като видя господарката си да се отдалечава, въздъхна от дълбините на сърцето си.

След залез-слънце слугите запалваха по коридорите катранени факли. Под трепкащата им светлина Мейлис се постара да излезе незабелязана навън. Няколко пъти трябваше да се крие в прозоречни ниши или зад някой ъгъл. В крайна сметка я видяха само няколко войници от стражата и един непознат благородник, чиито черни къдрици и остри черти на лицето показаха, че е аквитанец. Тя му обърна бързо гръб и веднага го забрави.

Както се бяха уговорили с Теобалд, пред портичката, през която сутрин влизаха доставчици и занаятчии, я чакаше затворена носилка. Големите порти се отваряха по-късно. Безмълвните носачи потеглиха веднага щом Мейлис затвори вратичката и спусна завесите. Тя се отказа да следи пътя през тесния процеп между тънките кожени платнища.

Мъжете напредваха бързо. Мейлис тайно се помоли охраната, която й бе обещала императрицата, да не е изостанала. Ако все пак бе погледнала навън и бе разпознала аквитанския благородник, който ги следваше тайно, сигурно щеше да го помисли за един от защитниците си.

Когато носилката спря рязко и Теобалд от Блоа отметна кожената завеса, Мейлис едва не изпищя. С последни сили успя да му се усмихне надменно.

— Поздравявам ви, сеньор! — изрече тя със сковани устни и подканващо му протегна ръка, за да й помогне да слезе.

По лицето му пролича, че не желаеше да прояви учтивост. Нервното потръпване на острия му нос издаваше нетърпението му.

Щом стъпи на краката си, тя се отдръпна незабелязано от него и грижливо подреди полите си. Опита се да спечели време, докато той надничаше над рамото й в носилката.

— Какво? Идвате ми с празни ръце? Не носите чанта, нито кутия! Обещахте ми нещо, милейди! Къде е?

Мейлис пое дълбоко мекия вечерен въздух и запази на лицето си изкуствената усмивка.

— Всичко, което търсите, е в главата ми, мосю Блоа. Това е най-сигурният съд за всяка тайна.

Теобалд кимна примирено, покашля се и посочи къщата, която, осветена от един-единствен фенер, изглеждаше тъмна и огромна.

— Влезте, лейди Мейлис. Очакват ви.

Мейлис енергично прогони страховете си и удостои поканата с милостиво кимване. Когато вратата на къщата се затвори шумно зад гърба й, не можа да потисне една лека тръпка. Къде бяха хората на императрицата?

Запази спокойствие. Добър знак е, че не ги виждаш. Това означава, че Дьо Блоа и съучастниците му също не ги виждат.

Запаленият фенер в ръката на Теобалд хвърляше ограничен кръг светлина върху квадратни каменни плочи. В къщата цареше мъртвешка тишина. Миришеше на тиня от реката и на гнило. Обитаваните и поддържани къщи имаха съвсем друга атмосфера.

— Последвайте ме.

Теобалд мина напред и започна да се изкачва по каменна стълба. Мейлис го следваше бавно и когато стигна до широко отворената резбована врата на първия етаж, той спря, за да я изчака. Тя мина покрай него и се озова в зала с огромни размери, осветена само в единия край. От двете страни на незапалената камина горяха факли в железни поставки, а в края на огромната дъбова маса бяха запалени шест свещи в двураменен свещник. Там седеше мършав монах и ги следеше с поглед. Скрил ръце в дългите ръкави на расото, той не се помръдваше, за да покаже, че е забелязал влизането им.

Мейлис мина покрай дългата маса и забеляза с ъгълчетата на очите си най-различни военни украси по стените. Щандарти, копия и мечове се редуваха с гоблени, на които бяха изобразени сражения. Да не би да искаха да я сплашат с толкова много военни инструменти?

— Бог ви изпраща поздрав, братко — изрече учтиво тя, когато стигна до монаха.

Не се учуди, че крал Луи беше изпратил в Руан религиозно лице. Беше много добре осведомена за тесните връзки между френския кралски двор и папата, затова не направи грешката да сметне монаха за незначителна личност. Той със сигурност заемаше важно място в църковната йерархия — може би дори беше самият изповедник на краля.

— Бог да е с вас — отговори безизразно монахът. Не си направи труда да свали качулката си и Мейлис видя само сянката на небръсната брада, аскетично тесни устни и нос, остър като гърба на нож.

Тя се обърна към Теобалд от Блоа, но не седна, а само скръсти ръце на височината на талията. Не осъзнаваше, че в елегантната роба, обвита в лекия воал, прилича на прекрасно видение сред военната обстановка.

— Къде е писмото на краля? — попита тя, без да се обърне специално към някого от двамата мъже.

— Кой може да потвърди, че вие изобщо сте в състояние да разчитате тайното писмо? — попита ледено монахът.

— То представлява комбинация от цифри и букви, почиваща върху текст, достъпен за всекиго в двора. Когато човек знае за коя глава става дума и кои стихове се имат предвид, кодът може да бъде разгадан сравнително лесно.

— Не ни правете на глупаци! — монахът извади ръката си изпод расото и я посочи обвинително с костеливия си показалец. — Искам да видя доказателство за думите ви. За коя книга става дума?

— Първо писмото на краля.

Мейлис протегна ръка към него и от дрехата й повя нежен аромат на рози. Тя не подозираше какво въздействие оказва върху монаха този женствен аромат. С Елеонор Аквитанска самоуверените жени и цветните аромати си бяха отишли от френския двор. Споменът за това време никак не се хареса на френския духовник.

— Намираме се в патова ситуация — изрече любезно Мейлис, когато не получи отговор. — Няма да чуете от мен нито думичка, докато не съм сигурна, че ще получа нов живот, срещу онзи, който разрушавам.

— Дошла е с празни ръце — обади се Теобалд от Блоа.

— Претърсете я! — заповяда монахът.

Мейлис се измъкна светкавично от обсега на действие на Теобалд и той остана с празни ръце. От устата му се изтръгна грозно проклятие.

— Какво искате? — попита тя с добре изиграно възмущение. — Аз не съм измамница. Който и да сте вие, братко, аз съм от благороден произход. Никога не изменям на думата си. Фактът, че навреме минавам от другата страна, не е признак на слабост или глупост, а на ум и предвидливост.

Тя издържа смело невидимия поглед от сянката на качулката и след безкрайно дълга, потискаща тишина бе възнаградена със скърцащ смях.

— Наистина, макар и със закъснение трябва да направя комплимент на Мерво, че ви е намерил, милейди — монахът изостави враждебното си държание и се наведе към нея. — Простете недоверието ни, милейди. Аз ви нося съгласието на краля. Благородническо писмо на ваше име и едно имение в близост до Орлеан, което със сигурност ще отговори на претенциите ви.

Той извади от расото си грамота, на която висеше червения восъчен печат на Луи. Мейлис прегледа бегло съдържанието й и кимна. Сега беше неин ред.

— Добре, да започваме. Имате ли нещо за писане подръка? Ще е нужно да си водите бележки, за да можете да прилагате системата. Тя съдържа голям брой цифри.

Монахът сложи пред себе си восъчна табла, каквато използваха в манастирите.

— Заточвайте — нареди строго той.

Мейлис сгъна грамотата. Кога щяха да нападнат хората на императрицата? Кой определяше времето? Вероятно някой, който можеше да подслушва разговора. Къде се бе скрил? Зад някой стенен килим? В някоя тайна ниша между ламперията? Какви скривалища имаше в тази зала?

— Коя книга е в основата на кода?

Монахът почука нетърпеливо по таблата с дървеното перо и настоя за вниманието й.

— Библията — отговори спокойно тя и се наслади на смесицата от смайване, признание и безпомощност, която се изписа по лицата на двамата мъже.

— Свещеното писание? — повтори невярващо монахът. — Но то има четири евангелия, безкрайно много глави и псалми… Как ще търсим мястото? Трябва да… Какво става, за бога?

В къщата отекна гръм, последван от оглушително трополене. От празната камина се изсипа облак сажди. Монахът скочи. От облака сажди изникна човешка фигура. Преди духовникът да е осъзнал какво става, непознатият опря острието на камата си в гърлото му.

Мейлис видя как адамовата ябълка на монаха панически подскачаше нагоре-надолу и разбра, че той е схванал безизходността на ситуацията. И нейното сърце биеше като безумно. Заля я вълна на облекчение, примесена с ужас.

Теобалд избра пътя на страхливеца. Втурна се към тайната врата зад близкия гоблен, без да го е грижа за Мейлис и монаха. Ала когато вдигна гоблена, насреща му излезе въоръжен войник. За разлика от фантома в камината, той носеше жакет с цветовете на императрицата. Тогава Теобалд разбра и гневно се обърна към Мейлис:

— Мръсница! Ти си ни предала!

Мейлис дори не трепна. Само грамотата в ръцете й потрепери леко и печатът се залюля.

— Внимавайте какво говорите, предателю! — изръмжа непознатият, който бе заловил монаха. — Ние служим на нашата императрица.

Мейлис позна гласа и очите й се разшириха невярващо. Под саждите от камината, които покриваха лицето на мъжа, светеха познатите черти. Тристан!

— Насам! Всички мъже при мен! За Блоа! — извика с пълен глас Теобалд.

Нищо не се случи. След шума от първата атака призрачната тишина, последвала вика му, изглеждаше още по-призрачна.

— Мъжете, които призовавате, лежат вързани в обора, дьо Блоа — съобщи спокойно Тристан. — Ще ги видите отново в подземията на императрицата. Вържете предателите!

Заповедта бе отправена към въоръжените мъже, които тъкмо бяха отворили вратата на залата. Те стегнаха китките на монаха и благородника с тънки въжета и ги преведоха покрай Мейлис навън. Пламтящ от гняв, Теобалд от Блоа се бореше с войниците. Плешивият монах, който бе останал без качулката си, я удостои с поглед, от който струеше смъртоносна омраза и тя неволно се прекръсти.

— Змия! — изсъска едва чуто монахът.

Мейлис се отдръпна уплашено. От пресъхналото й гърло се изтръгна стреснат вик, когато се удари в живо препятствие. Не беше нужно да се обръща. Знаеше кой стои зад нея и се бори да запази самообладание.

— Как можа да се изложиш на такъв риск? Само една грешка и тези двамата щяха да те убият!

— Кой го е грижа за живота ми — промърмори Мейлис.

— Императрицата. Тя ми заповяда да избера най-способните мъже, за да те защитаваме.

Какво можеше да отговори? Дали да му благодари, че е изпълнил заповедите на Матилда? Мейлис сведе очи. Не искаше да го гледа. Видът му й причиняваше непоносима болка. Започваше да си представя неща, които никога нямаше да се случат. Чу стъпките му и усети как той застана пред нея.

— Е, няма ли да ми дадеш отговор?

— Вие изпълнихте своя дълг, аз — моя — отговори сухо тя.

— Но за разлика от теб аз съм се учил да се бия. Когато ме нападнат, знам как да се отбранявам. Какво те накара да излезеш срещу тези негодници? Трябваше да откажеш.

— И защо? Защото само мъжете имат право да се бият за своя господар, така ли?

Упоритостта й окончателно вбеси Тристан.

— Сигурно ти харесва да те спасяват от смъртна опасност? — попита обвинително той. — Не осъзнаваш ли, че работата е на косъм? Едно погрешно движение и дьо Блоа щеше да те прати в отвъдното.

— Това нямаше да е най-лошото, което може да ми се случи.

Тристан трепна, сякаш го бе ударила. Тонът й го разтревожи повече от думите. Очевидно Мейлис се бе предала окончателно. Говореше напълно сериозно. Щеше да приеме смъртта с готовност.

В сърцето му нахлу бъркотия от чувства и той затърси трескаво причина, която би могла да й вдъхне ново желание за живот. Не намери нито една, която да прозвучи достатъчно убедително, а когато най-сетне се досети, я изрече веднага, макар че заби нож в собственото си сърце.

— Вразуми се, Мейлис. Нима си забравила колко много те обичат? Нашият господар, херцогът, ще бъде неутешим, ако падне само косъм от главата ти.

Мейлис стисна устни. Даже в такъв момент Тристан я преследваше с абсурдните си подозрения — това беше свръх силите й. Тя се олюля, хвърли грамотата на масата, опря се с две ръце на дъбовия плот и примирено затвори очи. Защо не я оставеше на спокойствие?

Ярката светлина на дебелите восъчни свещи разкри пред Тристан фините линии в ъгълчетата на устата й. Той откри и сенките на умората под очите и безсилието на позата й. Мейлис беше на края на силите си. Беше напълно изтощена. Те искаха твърде много от нея — и той, и всички други. Херцогинята и синът й.

Жена като Мейлис трябваше да бъде закриляна и глезена. Да живее спокойно, без грижи. Вместо това бе станала инструмент в ръцете на могъщите. Дребна фигурка в шахматната им игра.

Прозрението, че именно той бе станал причина за това, го връхлетя като буря. В името на честта и на своята суетност той я бе отблъснал, вместо да я пази и закриля. Беше изменил на рицарската си клетва и я бе предоставил на съдбата й, защото от ревност и неправилно разбрана любов мислеше само за себе си, не за нея. Как би могъл да поправи грешката си?

— Прощавай — изрече той толкова меко, че Мейлис вдигна глава и го погледна с няма изненада. — Прощавай, аз съм глупак. Нямам никакво право да те обвинявам. Позволи ми да те отведа у дома.

— У дома? Къде е това?

— Като начало в твоите покои в замъка…

Лицето му беше покрито със сажди и Мейлис не беше в състояние да разгадае чувствата му. Само сивите очи блестяха сребърни и добре познати.

— Не ме гледай така — помоли тихо той. — И аз съм един от онези, които ти причиниха болка. Имаш пълното право да ми се сърдиш.

Мейлис въздъхна едва чуто. Новото признание за грешките му не й позволяваше да се държи резервирано.

— Въпреки това те моля: позволи ми да ти помогна. Имаш нужда от спокойствие. Изглеждаш, сякаш през последните дни почти не си спала.

Смирението в думите му извика сълзи в очите й.

— Какво се случи? Само преди минута беше убеден, че обичам херцога, а сега ме молиш за прошка? Не мога да разбера откъде се взе тази промяна.

— И аз не знам — отговори искрено Тристан. — Знам само, че съм загрижен за теб. Искам да си щастлива. Това е най-важното за мен.

Погледите им се срещнаха и Мейлис престана да мисли. Реагира изключително със сърцето си. Изпъна рамене и се обърна към него. Без да каже дума, сложи ръце на гърдите му, надигна се на пръсти и докосна изцапаните му устни с нежна целувка. Тя го обичаше. Не й трябваха обяснения и красиви думи. Налице беше само този елементарен факт.

Гласове и шум откъм стълбището ги събудиха от омаята на любовта.

— Трябва да говорим, но къщата на предателя не е подходящо място — изрече дрезгаво Тристан. — Ще ми се довериш ли още веднъж?

Мейлис кимна безмълвно.

Той я изведе от залата. Къщата изведнъж беше оживяла. По коридорите горяха факли, Мейлис чу тракане на кухненски съдове, тропане на ракли и мъжки гласове.

— Претърсват помещенията за още доказателства — обясни Тристан, като видя питащия й поглед. — Не бива да предоставяме нищо на случайността.

Във вътрешния двор на къщата също бяха запалили факли. Тичаха мъже, цвилеха коне. Тристан бързо намери носилката и носачите, които бяха насядали на земята.

— Те ще те върнат в замъка. Повярвай ми, всичко ще бъде добре — той я настани удобно в носилката.

— Аз бях тази, която винаги вярваше, сеньор — отвърна многозначително тя.

— Ако го направиш още веднъж, няма да съжаляваш — обеща Тристан и нежно я целуна по челото. — Давам ти думата си.

Той се обърна към първия носач, чийто профил се стори познат на Мейлис.

— Вие отговаряте за сигурността на дамата. Тя е много скъпа за мен. Отнесете я в замъка. Нейно Величество императрицата я очаква.

Завеската падна и носилката се заклати. Дъските скърцаха жално, докато Мейлис се питаше дали наистина е чула последните му думи или само е сънувала.

Бог да те пази, любов моя.

Тя докосна предпазливо устни с върховете на пръстите си. Наистина ли беше възможно една-единствена целувка да поправи нещата помежду им? Прекрасна целувка, макар да имаше вкус на сажди. Вероятно и по ръцете й имаше сажди, но в носилката беше тъмно и тя не виждаше нищо.

Мейлис затвори очи и си каза, че щом стигне в замъка, ще се измие и ще започне да пише доклада, който императрицата очакваше от нея. Люлеенето на носилката и равномерните крачки на носачите я приспаха. Толкова приятно беше отново да се изпълни с надежда. По някое време обаче в главата й се промъкна неканена мисъл и тя се стресна.

Най-после се сети защо първият носач й се бе сторил познат. Той беше аквитанският благородник, когото бе срещнала на излизане от замъка.

Изпълнена с подозрения, Мейлис се наведе и отметна завеската. По улиците цареше мрак и тя видя само неясни очертания на къщи. Колко време вече бяха на път към замъка? Чувството й подсказа: дълго. Твърде дълго.

— Спрете! Къде ме носите?

— В новия ви дом, милейди — отговори леко задъхан глас с южния акцент, типичен за поданиците на Елеонор Аквитанска.

— Какъв дом? Това не е пътят към замъка.

Това беше само предположение, но отговорът потвърди най-лошите й опасения.

— Правилно. Запазете спокойствие и няма да ви се случи нищо лошо.

— Не ви вярвам! Какво означава това? Защо…?

Носилката спря рязко. Мейлис се удари в отсрещната стена и думата замря на устните й. Ярка болка експлодира в главата й и над очите й се спусна черен мрак.

Глава 22

— Успя ли най-сетне да научиш нещо ново?

Когато Тристан влезе в помещението, Криспин скочи от столчето, на което седеше. Превитият му гръб се опъна, а очакването в погледа му издаде на какво се надяваше.

Тристан поклати глава и посегна към стомната с вино на масата. Тя беше празна. Криспин не се беше сетил да я напълни. И той беше объркан като всички. Тристан въздъхна и остави стомната обратно на масата.

— Никой не знае къде е изчезнала Мейлис. Даже императрицата. По всичко личи, че аз съм човекът, който я е видял последен. Императрицата предполага, че тя сама е организирала бягството си — че носачите са били нейни доверени хора. Тя отрича, но аз съм сигурен, че е пратила свои хора да търсят Мейлис. Няма да се учудя, ако дълбоко в себе си я подозира в предателство.

— Наистина ли мислиш така? Ти си полудял! Забрави ли истинските носачи, които намерихме в обора на Теобалд дьо Блоа със завързани ръце и крака? Ако планът за бягство е бил неин, Мейлис никога не би позволила да се отнесат така с невинни хора.

— Аз съм напълно съгласен с теб, но нямаше смисъл да споря с императрицата — отговори потиснато Тристан и застана до прозореца на стаята си. Грижата за Мейлис го измъчваше. — Тя няма причини да бяга. Не желае злото на императрицата. Двамата вече не сме скарани. Не искам да кажа, че разчистихме всички недоразумения, но сме на път да го направим. Господи, как мразя да я губя всеки път, когато си мисля, че нещата са се обърнали към добро! Защо небето ни наказва така?

Тристан не очакваше отговор. Опря се с една ръка на стената и се загледа към Сена, която проблясваше между дърветата. Лятото беше толкова горещо, че в реката беше останала съвсем малко вода. Отпадъците, които гниеха по улиците на града, привличаха рояци мухи, а вонята на отпадните ями стигаше чак до замъка. Копнежът му за освежаваща лятна буря беше почти толкова силен, колкото копнежът му по Мейлис.

— Веднъж вече я отвлякоха против волята й — каза в този момент Криспин. Млечният му брат реагира с недоволно изпухтяване.

— Да не мислиш, че Уолтър от Балиол е дошъл чак тук, за да си я прибере? Той бе заточен в имотите си на север, освен това трябваше да плати глоба на короната, за да излезе от затвора. Сигурен съм, че няма да направи повторен опит да действа срещу Хенри Плантагенет.

— Значи лейди Мейлис има и други неприятели — Криспин зарови пръсти в пясъчната си коса. — Как е възможно една толкова нежна и чувствителна жена да настрои някого срещу себе си, да го разгневи толкова силно, че да я отвлече?

— Възможно е, защото с нежността и красотата си тя буди похотта на един съпруг, който е известен с изневерите си и принадлежи към най-пламенните й обожатели — отговори тих глас откъм вратата.

Джанис също очакваше с нетърпение някаква вест за изчезналата си господарка. Като чу Тристан да се прибира, побърза да дойде при двамата мъже. Изненаданите им физиономия почти я развеселиха. Защо мъжете бяха толкова лековерни?

— Говоря за Хенри Плантагенет — обясни тя и лицето й отново стана строго и сурово.

— Ти сериозно ли подозираш бъдещата кралица на Англия, че е отвлякла лейди Мейлис? — Криспин пръв си възвърна дар слово. — Елеонор Аквитанска е най-красивата владетелка на Запада. Не е възможно да се чувства заплашена от дъщерята на един английски барон. Освен това, въпреки всичките си приключения, херцогът я обича страстно.

— Докато двамата са заедно и Елеонор може да поддържа страстта му, това е вярно — възрази сухо Джанис. — Но херцогиня Аквитанска не е жена, която се умилква на съпруга си и постоянно му повтаря колко е велик. Тя е жена със силна воля и търси предизвикателства, все едно в коя област. Тя е изнервяща. Мъжът й се уморява от непрестанните бури и започва да търси нежна, мека и кротка женичка, пред която може да се чувства герой. Да търси жена като лейди Мейлис — Джанис потърси погледа на Тристан и го задържа. — Вие знаете. Когато херцогът изрази възхищението си към Мейлис пред очите на целия двор, гордостта й е била силно уязвена. Самият вие полудяхте от ревност и й наговорихте куп глупости, като забравихте, че Мейлис е дама, не уличница.

— Пак ли започваш? — проговори предупредително Криспин, но Тристан му махна да мълчи. Нямаше какво да възрази на Джанис.

Вече беше убеден, че е бил безумец да мисли лошо за Мейлис. Откакто най-сетне бе преодолял собствените си предразсъдъци, знаеше, че тя може да му предложи много повече от красиво личице и съвършена фигура. Мейлис притежаваше рядка чистота на сърцето, съчетана с кураж, който й позволяваше да действа даже когато трепереше от страх пред последствията. Тя се жертваше с готовност за онези, които обичаше.

— Тя обича само вас — продължи Джанис, окуражена от жеста му. — Никога не ви е изневерила, нито за миг. Онова, в което обвинявате моята лейди, се е случило само във фантазията ви. Затова се опитайте да си представите какво се е разиграло във фантазията на красивата херцогиня. Тези южняци са горди, с буен темперамент…

Тристан се удари с длан по челото.

— Аз съм идиот! Онази нощ първият носач беше аквитанец. Защо не се сетих веднага? Хората на херцогинята не печелят хляба си като носачи на благородни дами.

— Ако това е вярно, какво можем да направим, за да си върнем нашата лейди? — попита винаги практичният Криспин. — Не можете да излезете пред Хенри и да обвините херцогинята. Тя ще отрече всичко. Трябва да отрече, защото ще си има ядове с херцога и майка му. Сигурно и тя като всички е смятала Мейлис за любима придворна на императрицата. Не би посмяла да посегне на тайната писарка на свекърва си. Фактът, че нашата лейди изчезна точно в нощта, когато бяха заловени тайните агенти на френския крал, прави положението на Елеонор още по-трудно. Могат даже да я заподозрат, че е в заговор с французите. Че е трябвало да отстрани Мейлис, за да осигури собствената си безопасност.

— Край на спекулациите!

Тристан удари с юмрук по масата. Да загуби Мейлис беше ужасно, но искаше да има поне надеждата, че тя е още жива.

— Най-добре да хвана бика за рогата. Трябва на всяка цена да открия какво знае Елеонор Аквитанска за Мейлис и изчезването й. Затова ще действам. Не е в характера ми да чакам.

— Бъди предпазлив — проговори предупредително Криспин. — Може пък херцогинята само да е дала израз на гнева си и някой от верните й слуги да е действал на своя глава. Тя и аквитанските й придворни са затворено общество. Южняците обожават земята, по която стъпва господарката им.

Джанис изхъмка презрително. В детската стая си беше съставила по-различно мнение за красивата херцогиня. Елеонор умееше да използва хората за своите цели.

— Многократно предупреждавах лейди Мейлис да се пази от нея — разказа тя. — Но тя отказваше да ми повярва. Тя смята, че всички хора са като нея — искрени, с чисти сърца.

Тристан чу скрития укор, но го отмина с мълчание. Нямаше да се оправдава пред Джанис. Най-много пред Мейлис. Но първо трябваше да разбере къде са я скрили.

— Иска ми се да не бяхме идвали в тази страна. Мястото ни не е тук — прошепна потиснато младата прислужница.

— О, я стига! — извика сърдито Криспин. — Сега ще кажеш, че е трябвало да си останем вкъщи. Не ти ли е ясно, че в този случай изобщо нямаше да те намеря? Точно както лейди Мейлис и Тристан нямаше да се намерят отново. Затова престани да хленчиш, ако обичаш. Небето ни праща на земята с определена цел. Какво ще кажеш да проявиш малко повече доверие в божията воля и да престанеш да критикуваш другите?

Джанис изохка уплашено. В очите й заблестяха сълзи. Тристан разбра, че Криспин никога не е разговарял с нея с този тон.

— Аз… не исках… мислех само…

Тя млъкна и закърши ръце. Като видя сълзите в очите й, Криспин се стресна. Тристан побърза да се намеси, преди двамата да са продължили караницата си. Явно досега Криспин я е пипал с кадифени ръкавици, каза си с усмивка той. Но вече бе дошло времето за по-нормално отношение.

— Престанете, вие двамата — рече строго той. — Мейлис със сигурност не иска да се обвинявате взаимно само защото сте полудели от тревога за нея. Ние сме единствените, на които тя може да разчита. Затова трябва да сме единни и да не се предаваме.

— Много съжалявам — Криспин изглеждаше толкова смутен, че Тристан извъртя очи. Когато забеляза как Джанис му протегна ръка, той избяга то стаята.

Радваше се на щастието им, но не искаше да види как ще се помирят. Съзнанието за собствената му загуба беше достатъчно болезнено.

— Този кръст има магическо значение за теб, дъще. Ден след ден го обикаляш безброй пъти и никога не се уморяваш да го правиш. Понякога ми се струва, че бягаш от нещо.

Мейлис стреснато вдигна очи. Трябваха й няколко мига, за да се върне в действителността. Позна абатисата и я дари със слаба усмивка.

— Времето, когато търсех спасение в бягството, отдавна отмина, достопочтена майко — отговори тя. — Получихте ли отговор на писмото ми до императрицата?

— Пратеникът й чака в стаята за посетители — отвърна игуменката и посочи отворената врата, пред която стояха. — Би трябвало да говориш с него, преди да вземеш решение.

Мейлис кимна облекчено. Лятото, което беше прекарала в манастира Фонтевро, бавно отминаваше. Скоро щеше да настъпи есента. През това време белегът на слепоочието й беше зараснал и невидимите рани в душата й се бяха затворили.

Помнеше смътно пътуването с лодка по Сена и първите дни в манастира. Но грижите на монахините, добрата манастирска кухня и строгият ритъм на живот, който и беше добре познат, й помогнаха отново да намери себе си.

Едва след няколко седмици помоли игуменката Изабела да изпрати писмото й до императрицата. Заточението — или каквото и да бяха седмиците във Фонтевро — беше изпълнило целта си. Тя вече знаеше какво иска.

Стаята за посетители на манастира беше голяма и просторна, осветена от три полукръгли прозореца с цветни стъкла. В средата на стаята стоеше „пратеникът“, както бе казала достопочтената майка. Мейлис остана толкова изненадана, че забрави да поздрави. Едва тихият смях на посетителката я изтръгна от вцепенението и тя приклекна в придворен реверанс.

— Станете, Мейлис от Балиол — рече херцогиня Аквитанска и й подаде ръка. — Ако светът беше справедлив, аз трябваше да коленича пред вас и да ви моля за прошка. Ревността е грозна болест, която ни тласка към глупави деяния. Фактът, че се разкайваме за тях, когато се вразумим, не ни извинява.

Мейлис се изправи, но не пое подадената ръка.

— Значи наистина трябва да благодаря на вас за това време на вглъбяване? Още от самото начало го подозирах. Първият носач беше аквитанец.

— Повярвайте, не исках да ви навредя. Исках само да се отърва от вас. Абатисата е моя много скъпа приятелка.

— И леля на съпруга ви.

— В случая това няма значение. Когато става въпрос за женски неща, жените се държат една за друга.

— Или стават жертва.

Бързият, горд отговор накара самоуверената херцогиня да се изчерви.

— Съжалявам.

— Значи императрицата не е получила писмото ми?

Елеонор Аквитанска мълчаливо поклати глава. Рядко се случваше да не намери какво да отговори.

— Един последен въпрос — Мейлис напълно съзнаваше факта, че няма никаква полза да унижава гордата херцогиня. — Каква е официалната версия за изчезването ми? Какво мислят в двора? Императрицата и…

— Тристан д’Авал? — довърши въпроса Елеонор и на устните й се появи усмивката, която прославяха в целия свят. — Той е сигурен, че съм замесена в случая, но няма как да го докаже. Затова не спира да ми досажда. Убеден е, че знам къде сте. Бих искала някой ден да ми разкриете как сте успели да го вържете така здраво…

— Къде е той?

— При съпруга ми. Много неща се случиха, откакто ви няма. Част от норманските барони и анжуйците вече не желаят да служат на херцога. Най-дръзките вдигнаха бунт. Не много успешен, но достатъчно сериозен, за да заеме вниманието на рицарите и войниците. Освен това в началото на този месец съпругът ми се разболя много тежко и се уплашихме, че ще го загубим — неочакваната промяна в мелодичния глас на Елеонор показа на Мейлис, че и тя е споделяла този страх.

— Какво е състоянието на херцога сега? — попита загрижено Мейлис и побърза да добави: — Питам не като жена, а като поданица.

— Междувременно знам, че сте само вярна поданица, лейди Мейлис. Съпругът ми заболя от някаква чуждоземна треска. Лекарите не намериха средство против болестта и вече се опасявахме от най-лошото. За щастие треската изчезна също така неочаквано и тайнствено, както се бе появила. Съпругът ми е отново здрав и побърза да събере войската си. Вчера потегли на път, за да призове към ред непокорните си васали. Остави ме под опеката на майка си в Руан.

— И как успяхте да избягате от опеката на императрицата.

— Казах й истината — отговори сухо Елеонор.

— Признали сте на императрицата, че сте ме отстранили от пътя си?

— Да. Тя беше дълбоко облекчена, че не ви е сполетяло нищо лошо.

— Сигурно се е опасявала, че накрая все пак съм я предала на френския крал и съм избягала с тайния код. Вероятно съм й създала много главоболия.

Херцогинята се засмя, но бързо стана отново сериозна.

— Колко добре я познавате?

— Кой още знае истината?

— Съпругът ми. Пред лицето на смъртта човек е искрен, затова сега знам, че съм била несправедлива с вас, Мейлис от Балиол.

Мейлис я погледна замислено. Мълчанието й очевидно обезпокои Елеонор Аквитанска, която не беше свикнала да моли за снизхождение.

— Да оставим това — Мейлис се усмихна и спаси херцогинята от унижението да моли за прошка. — Вие не искате светът да научи за грешката ви, нали? Затова е най-добре да ме оставите завинаги във Фонтевро…

— Искате ли да останете тук? — попита с надежда Елеонор.

— Не. Спокойствието на манастира ми се отрази добре, но не съм създадена за този живот. Искам да се върна вкъщи.

— В Англия?

— Англия е прекрасна страна. Когато станете английска кралица, ще я опознаете.

— Тогава ме придружете като моя придворна дама и приятелка. Аз нямам много приятелки. Повечето жени се страхуват от мен.

Мейлис вдигна вежди.

— Кой ви казва, че аз също не се страхувам от вас? Вие ме затворихте в този манастир. Кой знае какво ще измислите в бъдеще, когато съпругът ви пак забрави, че целува моята ръка, а не вашата?

— Тристан д’Авал ще ви охранява с такава страстна любов, че няма да имате време да забелязвате авансите на други мъже. Все едно херцози или рицари.

— Тристан…

Овладяната фасада на Мейлис се пропука. Той я е търсил, притеснявал е херцогинята… Възможно ли беше най-сетне да я повярвал в честността й?

— Аз също знам какво значи да обичаш — изрече с приглушен глас Елеонор Аквитанска. — Цял свят си мисли, че съм се омъжила за Хенри от честолюбие. Но това стана едва по-късно. Когато го видях за първи път, той беше момче, което ме погледна, сякаш съм всичко, което е търсил. Беше му все едно на колко години съм, какво място заемам и как се казвам. Не го интересуваше, че ми се подиграваха, защото съм родила на краля само две дъщери, че ме подозираха в противоестествени връзки със собствения ми чичо от Антиохия. Той ме искаше. На всяка цена. Не го интересуваше какво е било преди. Той искаше бъдещето. Всеки ден от бъдещия ми живот. Никога не съм съжалявала, че тръгнах с него.

Мейлис изпита чисто женска завист към това любовно щастие.

— И аз бих искала Тристан д’Авал да ме обича така безусловно…

— Защо се съмнявате в него?

— Той никога не е имал избор. Аз го принудих да ми стане закрилник. Натрапих му се и се възползвах от рицарството му… На такава основа не може да израсне истинска любов.

— Каква глупост. Всяка разумна жена побутва по малко любимия си — засмя се херцогинята. — Престанете да си блъскате главата с тези глупости. Ако някога съм виждала истински влюбен мъж, това е лорд Тристан. Повярвайте, в моята родина разбираме вълненията на сърцето. Може би ще мога да изкупя вината си, като ви взема под крилото си. Когато го видите отново, той ще бъде като восък в ръцете ви.

Думите звучаха изкусително, ала Мейлис отдавна бе решила, че ще върне свободата на Тристан.

— Аз не съм подходяща жена за него. Майка му отдавна му е избрала годеница.

— Тогава оставете лорд Тристан да реши. Сигурна съм, че ще избере вас. Елате с мен в Руан. Замъкът е пълен с очакващи жени и ще се чувствате като в манастира. Там не правим нищо друго, освен да чакаме. Чакаме дете, чакаме мъжете си. Утрото. Щастието.

— Ако има нещо, което умея, то е да чакам — отговори с въздишка Мейлис. — Откакто мога да мисля, все чакам. Няма нищо по-досадно от чакането.

— Аз ще ви науча как времето минава неусетно. Елате с мен, Мейлис.

Въодушевена, херцогинята прегърна новата си приятелка. Мейлис се сгуши в прегръдката й. Ароматът, мекотата и нежната близост на другата жена я замаяха. Никога не беше преживявала такава прегръдка. Не помнеше дори нежностите на майка си. Елеонор нямаше представа с какво я даряваше.

Глава 23

Дъждът отново и отново падаше в камината и пламъците съскаха. Вятърът вдигаше облаци пепел, които затрудняваха дишането. Въпреки килимите по стените и здраво затворените прозорци разкошните покои бяха студени и неуютни. Дамите на херцогиня Аквитанска седяха близо една до друга с надеждата да се топлят взаимно.

Розамунд от Гизор, която бе навела русата си глава над сложна бродерия, често-често поглеждаше изпод вежди към масата. Там седяха Мейлис от Балиол и херцогинята и се опитваха да преведат един латински стих. От време на време Мейлис записваше по някоя дума. Правеше го с лекота, без да спира и без напрежението, което обхващаше Розамунд, щом хванеше перото. Всичко, което правеше дамата, изглеждаше елегантно и естествено.

Двете жени бяха толкова вдълбочени в трудностите на граматиката, че изобщо не забелязваха враждебните погледи на дребната блондинка. Розамунд завиждаше на новата придворна дама за вниманието и приятелството на херцогинята. Досега беше убедена, че именно тя е любимката на херцогинята, защото я снабдяваше редовно и обилно с клюки и новости от замъка и града. Но откакто Мейлис беше тук, Елеонор вече не се интересуваше от нея.

Силен порив на вятъра разклати капаците на прозорците и в стаята нахлу дъжд. Дамите се разпискаха и побързаха да скрият на сигурно място воалите и бродериите си. Само Мейлис се сети да затвори прозореца.

— Не само гласът на нашия разум, а и най-разумната — похвали я херцогинята и изкриви уста. — Това време е отвратително. Като си помисля, че в Тулуза сигурно грее слънце, ми иде да заплача.

— В края на октомври?

Мейлис си позволи да придаде на думите си въпросително звучене. Бързо бе загубила първоначалното си смущение пред Елеонор. Междувременно познаваше добре сложната личност и скритите страхове на херцогинята, както и предпочитанията й и можеше да си позволи тази лека подигравка.

— В края на октомври — потвърди високо Розамунд от Гизор вместо господарката си. Това беше добра възможност да застане за малко в центъра на вниманието. — Югът наистина е единствената страна, която човек може да обича.

Мейлис можеше да каже на Розамунд, че не е особено умно да напомни този факт на Елеонор. Тъкмо в ситуация, когато херцогинята нямаше възможност да напусне заливаната от дъждове Нормандия, младата дама трябваше да си държи езика зад зъбите. Хладният отговор на Елеонор веднага потвърди предположенията й.

— Тогава не е зле да се върнете навреме на юг, Розамунд — в гласа на господарката нямаше и капчица милост. — Аз няма да ви спра. В никакъв случай не искам да намирате живота си непоносим.

Докато русата дама усърдно се стараеше да изясни недоразумението, мислите на Мейлис отлетяха надалеч. Колкото и да ценеше приятелството на Елеонор, постоянното присъствие на важните и надути придворни дами все повече я нервираше. Спомняше си с копнеж малката къща, която беше обитавала с Джанис. Какъв мир цареше под простия покрив…

И колко нещастна беше там! — припомни й веднага вътрешният глас.

Нима тук съм по-щастлива? — попита в отговор тя.

Тристан все още обикаляше Нормандия с херцога. Освен краткото писъмце, което Криспин бе изпратил на Джанис в началото на похода, двете не знаеха нищо за съдбата на млечните братя. Императрицата й бе разказала с мъчителни подробности колко отчаяно я търсил Тристан. Как единствен той вярвал, че тя не си е отишла доброволно. Но след седмици напразно търсене загубил надежда да я види отново.

Какво да прави? Да му изпрати послание, в което да обясни, че е жива? Елеонор я посъветва да не го прави.

— Не е хубаво да се намесваме, когато мъжете воюват. Важно е моят съпруг да усмири бунтовните барони. Сърдечните работи ще почакат, докато воините се върнат у дома.

Императрицата се съгласи със снаха си и Мейлис зачака като всички друга. Чакане, което я изнервяше и я караше да тича при всеки пратеник, за да узнае първа новините. Досега чуваха само описания на поредната победа и частни писма за Елеонор.

Добре познатото съобщение на един лакей и този път я изтръгна от вцепенението. Тя не бе забелязала влизането му, но думите му моментално я върнаха в действителността.

— Пратеник за Нейна Светлост херцогиня Аквитанска!

В дамската стая се възцари тишина. Само лекото шумолене на полите и задъханото дишане на дамите придружиха отговора на херцогинята.

— Поканете го да влезе.

Когато пратеникът застана в рамката на вратата, дори шумоленето и дишането престанаха. Пратеникът беше монах. Английски монах.

— Какви новини ни носите от острова, братко? — попита овладяно херцогинята.

По-късно Мейлис щеше да разказва, че е имала предчувствие какво ще чуе.

Монахът свали качулката си и направи дълбок поклон. Мейлис видя бледата кожа на темето в кръга на тонзурата и мекия й блясък.

— Моят господар, архиепископ Теобалд от Кентърбъри, ви съобщава, че нашият милостив господар и крал Стивън от Блоа почина. В ранните часове на вчерашния ден получи утешенията на църквата и предаде богу дух. Хенри Плантагенет е новият крал на Англия, а вие сте нашата кралица. Архиепископът ви моли незабавно да дойдете в Англия.

Мейлис неволно погледна писмото, което херцогинята й бе продиктувала в ранния следобед, адресирано до достопочтената игуменка на Фонтевро. Писмото носеше дата 26 октомври 1154 година. До преди минута най-обикновен ден от годината.

От вчера Елеонор е кралица на Англия!

Херцогиня Аквитанска прие новината с пълно спокойствие. Погледът й беше устремен някъде в далечината. За какво ли мислеше? За Хенри Плантагенет, който обсаждаше поредния замък някъде в Нормандия и все още не знаеше, че вече е крал на Англия? Или мислеше за себе си и за това, че отново ще носи корона? За отговорността, свързана с тази корона? За неоспоримия факт, че тя и царственият й съпруг вече имаха повече мощ от крал Луи Френски?

— Благодарим ви, братко — изрече с достойнство тя. Устреми поглед в лицето на монаха и всички в стаята почувстваха, че имат пред себе си владетелка, готова да приеме предизвикателството. — Сигурно много сте бързали, за да ни донесете вестта само за два дни. Изправете се. Сигурно сте много уморен. Дамата Гизор ще се погрижи да ви окаже гостоприемство. Щом се освежите и подкрепите, ще ви помоля да ми разкажете подробности. Дотогава моля да ме извините. Искам лично да уведомя императрицата. Лейди Мейлис, последвайте ме.

Елеонор излезе с такава бързина от помещението, че Мейлис я следваше с мъка. Намериха императрицата в работната й стая заедно с младия секретар, който бе поел задачите на Мейлис. Той беше най-младият син на богат руански търговец и с нейна помощ не само бе овладял тайния код, ами и го бе променил и усъвършенствал, така че Мейлис вече не можеше да разчита опасните тайни на императрицата. Даже в този момент тя изпита облекчение от освобождаването си.

— Стивън от Блоа е мъртъв! — извика Елеонор още щом застана на прага. — Пратеникът пристигна току-що. Починал вчера рано сутринта. Хенри е новият крал на Англия. Трябва веднага да отиде в Лондон, за да го коронясат.

— Стивън е умрял?

— Нима ви е мъчно за него, майко?

Мейлис видя как тънките устни на Матилда се опънаха в болезнена гримаса.

— Той беше мой братовчед — отвърна меланхолично тя. — Другар в детските ми игри. Не останаха много такива. Смъртта му ми напомня, че и аз съм смъртна и скоро ще го видя отново. Бог да успокои душата му.

— Седнете, Ваше Величество.

Мейлис си позволи да докосне императрицата, макар че дворцовият церемониал строго забраняваше такива интимности. Тя я отведе до високия й стол и й подаде чаша греяно вино, приготвена на камината. Матилда изпи топлата течност на малки глътки и й си усмихна с признателност.

— Вие сте единственото човешко същество под този покрив, дете — рече тихо тя.

Елеонор прие мълчаливо прикрития укор. Отдавна знаеше, че е трън в очите на свекърва си. Но вече знаеше и че дните им под един покрив са преброени. Можеше да си позволи великодушие. Тя беше новата английска кралица.

— Изпратихте ли вече пратеник при Хенри, дъще? — най-сетне императрицата се обърна пряко към снаха си.

— Предоставям на вас да му изпратите добрата вест — отговори херцогинята едва след като улови предупредителния поглед на Мейлис. Беше започнала да се доверява на интуицията и дипломатичността й. — Вие предадохте на сина си своите претенции към английската корона, майко, и имате право да се насладите на триумфа си. Вашият син ще носи короната, която вие пожелахте.

Императрицата я погледна с нямо учудване, покашля се и се обърна към прозореца. Вятърът се удряше в здраво затворените кепенци, дъждът ги обливаше непрестанно.

— Пратеникът на архиепископа трябва да е пристигнал с последния кораб през Ламанша. Тази година есенните бури започнаха рано.

През следващите дни и херцогинята, и Мейлис осъзнаха в пълна степен какво означаваше това. Бурните ветрове над морето подгониха водните маси към сушата и даже корабоплаването по Сена трябваше да спре. Проливен дъжд се сипеше над страната и не позволяваше на херцога да се върне в столицата си. Пътищата потънаха в кал. Едва през втората седмица на ноември Хенри и рицарите му потропаха на портите на замъка.

Херцогинята, която беше вече в напреднала бременност, посрещна съпруга си с кралски почести. Мейлис претърсваше напразно редиците на рицарите, които го следваха. Тристан д’Авал не беше между тях. Джанис също не откри никъде Криспин и едва не полудя от тревога.

— Как е възможно? — попита тя господарката си. — Нали тръгнаха с херцога? Значи трябва да се върнат с него! Освен ако… Света дево, никой не знае, че сме си обещали да се оженим. Никой няма да си направи труда да ми съобщи, ако е бил ранен или е станало нещо по-страшно… А може би лорд Тристан е ранен и Криспин не иска да го остави сам?

— Успокой се — Мейлис положи много усилия да укроти прислужницата си. — Сигурна съм, че ще се върнат. Военният поход не е пътешествие. Винаги има хора, които изостават. Имай търпение.

Джанис се утеши, но Мейлис лежа будна, докато вятърът ревеше в кулите на замъка. Не беше намерила случай да попита за Тристан. Херцогът моментално бе изчезнал в покоите си с майка си и съпругата си. Естествено, той имаше по-важна работа, отколкото да дава сведения за рицарите си.

Следващото утро също не донесе новини. Дворът бръмчеше от нетърпение. За всички беше ясно, че кралската двойка трябва незабавно да замине за Англия, но при това време дори чайките не смееха да прекосяват канала.

Хенри и Елеонор се бяха заключили със своите съветници, с епископите и императрицата. Съвещанията траеха с часове, докато Мейлис и другите придворни бяха осъдени на бездействие. Нямаше празненства, нямаше развлечения. Всички правеха само едно: чакаха. Да отслабне бурята. Да потеглят за Англия. Чакаха новини.

— Трябва да попитате херцога къде е лорд Тристан — настояваше Джанис всеки ден. — Той не може да не знае къде е господарят. А където е лорд Тристан, там е и Криспин. Той никога не би го изоставил.

— И как си го представяш? — отговаряше Мейлис с нарастваща нервност. — Да не искаш да вляза в залата за съвещания? Направо ще ме убият. Бъди търпелива. И аз страдам като теб, но си мълча.

— Но аз не съм ангел като вас! — изгуби спокойствие Джанис. — Искам да зная къде е любимият ми! Искам да зная дали детето ми, което ще се роди през април ще има баща или не. Вече се примирих, че няма да съм омъжена жена, както е редно, но детето…

— Джанис! — Мейлис прегърна утешително отчаяното момиче. — Защо не си ми казала нищо? Защо трябва да го узная по този начин? Наистина ли ще имаш дете? Това е прекрасно!

— Аз не съм толкова сигурна — изхълца Джанис и се върна към селския си диалект. — Една бременна слугиня — голяма работа! Само ядове. Грешница. Като разберат, вече няма да ме пускат при Уилям и ще ме пратят да си вървя.

— Кои са тези, дето ще се отнесат така с теб? Мен ли имаш предвид? Наистина ли мислиш, че ще те изоставя? Ако наистина нямаме друг изход, ще помоля херцогинята да ни помогне. Не ни е нужно кой знае какво. Само една малка къщичка, каквато имахме в Уолингфорд. Градинка, парче земя, една крава и няколко кози. Каквото и да се случи, ще останем заедно.

Джанис захълца неудържимо и Мейлис едва се пребори с напора да я последва. Едновременно я съжаляваше и й завиждаше. Ако и тя бе заченала дете от Тристан… но небето й бе отказало тази милост. Изведнъж проумя, че това беше съкровеното й желание. Дете от Тристан. Семейство. Дом.

— Въпреки това трябва да попитате херцога — дори сред потоците от сълзи практичната Джанис не губеше целта пред очите си. — Вие също искате да знаете къде е лорд Тристан!

Естествено, че искаше да знае.

Беше убедена, че ако Тристан е мъртъв или ранен, ще го усети със сърцето си. В крайна сметка Джанис намери доказателството. Тя намери един стрелец, който се бе сражавал заедно с лорд Тристан.

— Херцогът изпрати лорд Д’Авал обратно в Англия. Още първата седмица на октомври лордът се качи на кораба в Барфльор заедно със слугата си.

Мейлис се вцепени. Тристан се бе върнал в Англия. Криспин, неговата вярна сянка, го придружаваше. Това беше краят на глупавите й надежди.

— Той е жив! Защо не се радвате? — чудеше се Джанис.

— Щом се е прибрал вкъщи, значи… — Мейлис нямаше сили да довърши изречението.

Значи се е оженил за избраната от майка му девойка, нашепваше й вътрешният глас.

— Но когато коронясат краля, той и Криспин ще дойдат в Лондон, нали? — Джанис се вкопчи като удавница в тази последна надежда. — Ще ги видим там, защото ще придружим краля и съпругата му в Англия. Ще ги придружим, нали?

Мейлис нямаше смелост да й отнеме илюзията. Не отговори.

Всички придворни бяха събрали багажа си и чакаха. Очакването трая седмици. Бурите, които бяха превърнали морето между Англия и Нормандия в бушуващ котел на вещици, не утихваха. Ноември мина в бездействие. Едва тържествената меса, която епископите отслужиха в катедралата на Руан в началото на декември, отбеляза обрат. Дворът потегли още на следващия ден и Мейлис най-сетне можа да види херцога отблизо.

Когато я откри между придворните дами на Елеонор, Хенри извика смаяно:

— Лейди Мейлис? Вие сте тук? Защо не сте при Тристан в Нанси Хол?

Мейлис чу само едно — потвърждението на най-лошите си опасения. Залата се завъртя пред очите й. Когато най-сетне отново чу звънкия глас на Хенри, по-голямата част от речта му й беше убягнала.

— … какво се е случило?

— Нищо — пошепна Мейлис със замиращ глас. — Нищо, Ваше Величество, всичко е наред.

— Тогава значи сте го оставили да замине?

— Да, моето желание е да не заставам на пътя му — отговори тихо тя.

— Глупости!

— Истина е.

Кралят недоволно поклати глава, но като видя, че разговорът с Мейлис е привлякъл вниманието на съпругата му, побърза да се отдалечи. Не искаше да дава нова храна на ревността й. Не и когато тя носеше второто му дете, може би втори син, и вълнението можеше да застраши живота на детето. Затова се задоволи да погледне окуражително Мейлис.

— Да оставим този разговор. Знаете къде да ме намерите, ако имате нужда от помощ.

Вече никой не може да ми помогне!

Мейлис направи дълбок придворен реверанс.

Глава 24

Белите скали на английския бряг изникнаха от морето така внезапно, че Мейлис твърде късно забеляза светлата ивица между водата и небето. Да, това беше земя. Англия! Тя се връщаше вкъщи! Връщаше се в Англия като придворна дама на новата английска кралица.

За един кратък миг изпита нещо като удовлетворение. Какво ли щеше да каже баща й? Ами достопочтената майка на монахините в Уитби? Някога тя беше и за двамата само допълнителен товар. Досадно задължение, от което искаха да се отърват възможно най-бързо.

Викът на моряка в коша на мачтата доказа, че тя притежаваше също така остри очи като него. Много скоро всички видяха брега. Мъже и жени се втурнаха към релинга и се надигнаха на пръсти. Възбудени викове и смях, въпроси и шеги огласиха кораба.

Мейлис ги слушаше, но не можеше да сподели нито радостното очакване, нито вълнението. Невидима стена я разделяше от другите. Завръщането в родината направи загубата, която бе преживяла, още по-непоносима. Трепереше при мисълта, че скоро ще се изправи срещу Тристан и съпругата му. Как щеше да понесе тази гледка?

— Изглеждате бледа? Нима страдате от морска болест?

Само Розамунд от Гизор можеше да зададе такъв злобен въпрос. Мейлис не я удостои с отговор. Очите й пареха, но за това беше виновен морският вятър.

Зад гърба им беше неочаквано лесно прекосяване на канала. Само преди двадесет и четири часа бяха потеглили от пристанището на Руан, а ето, че вече бяха близо до Саутхемптън. Бледото декемврийско слънце проби тънката пелена от облаци. Неколкоседмичната буря се бе превърнала в полезен източен бриз, който ги отведе право до целта, така нетърпеливо очаквана от всички.

Само двойката, която стоеше до капитана на кораба, остана неподвижна. Хванати за ръка, с великолепни наметки, подплатени с хермелин. Когато вятърът развя наметката на Елеонор, всички видяха издутия й корем. Младите крале идваха при очакващите ги поданици под знака на новия живот.

Кратките заповеди на капитана, скърцането на мачтите и воят на вятъра в голямото четириъгълно платно отекваха болезнено в ушите на Мейлис. Какво я очакваше в Англия? Не смееше нито да се надява, нито да се страхува. Докато се намираха на кораба, везната оставаше в равновесие. Ала времето течеше твърде бързо, флагманският кораб на краля се стремеше към пристанището с издути платна и развени знамена. Скоро пред тях се разпростря заливът на Саутхемптън. Вече всички виждаха къщите, корабите и огромната навалица, събрала се да поздрави новата владетелска двойка.

Хората се тълпяха в очакване по брега и кейовете. Виковете им бяха заглушени от гръмкия звън на камбаните на всички градски църкви. Мейлис, която досега се бе старала да държи под контрол мислите си, не издържа.

Дали той беше между хората, които ги очакваха на пристанището? Дали сериозният поглед на сивите очи беше устремен към флагманския кораб, който носеше новия му суверен? Подозираше ли, че на този кораб е и тя? Неверницата? Предателката? Лъжкинята? Жената, която бе потвърдила всичките му предразсъдъци за пола й?

Обзе я странното чувство, че вече е преживяла тази сцена. Напрегна мисълта си и изведнъж си спомни. Точно така. Тя познаваше всяка подробност от тази картина. Градът. Знамената. Хората. Собствените си объркани чувства. Потискащата смесица от забранена надежда и ясното съзнание, че няма смисъл да се надява на чудо. Откъде щеше да дойде това чудо?

Опита се да задържи спомена, докато корабът бавно се приближаваше към кея. Най-сетне спуснаха дебелите дъски и кралят и кралицата му вече можеха да слязат на сушата. Шумът стана оглушителен, блъсканицата — опасна. Мейлис бе близо до припадък. Само фактът, че беше притисната в кръга на придворните дами и благородниците, придружаващи кралската двойка, не позволи да се забележи вълнението й.

Винаги беше мразила навалицата, но сега присъствието на друга хора близо до нея беше едва ли не утешително. Тя беше само част от множеството. Никой нямаше да я забележи. Никой. Дори Тристан д’Авал. Ако изобщо бе дошъл в Саутхемптън. Може би съпругата му не обичаше да пътува и той си бе останал с нея в Нанси Хол.

Делегация от църковни и светски князе очакваше младия крал и скандалната му кралица на кея. Мейлис се възхити от високомерното изражение на Елеонор и елегантността на движенията й. Всеки един от тези важни мъже, коленичили пред нея на набързо разстлания килим, сигурно я беше одумвал злобно. Ала бременната кралица, сияеща в бъдещото си майчинство, достойна, въплъщение на женската красота, ги обезоръжи, без да е казала дори една дума.

С гордо равнодушие тя подаде на всекиго ръка за целувка. Хенри носеше на ръце малкия Уилям, който за тържествения случай бе облечен в богато избродирано жакетче. Малкото му лице бе зачервено от гняв. Шумът и многото хора не му харесваха и крещеше с пълно гърло. Ала никой не му обръщаше внимание.

Макар че беше в непосредствена близост до кралската двойка, Мейлис не чу нито дума от поздравителните речи и църковната благословия — толкова шумна беше навалицата. Ликуването беше като бучене на буря. Точно когато бъркотията стигна връхната си точка, тя изведнъж си спомни откъде й бяха познати картините на посрещането на кралската двойка.

Да, разбира се, вече беше виждала тази сцена! Във всички подробности. Преди много дни, когато седеше в писарската стая на манастира в Уитби. Вместо да пише, се бе размечтала и копнееше за неща, чиито имена още не знаеше. Но сега знаеше поне едно име.

Тристан д’Авал.

Сега преживяваше в действителност хаоса на мъчителните чувства, който някога си беше представяла. Какво щеше да се случи до края на този съдбоносен ден?

Дали щеше да продължи да тъгува като жена, която на върха на светските почести приемаше болезнено липсата на най-важното — любовта?

Дали някога в Уитби съдбата е искала да я предупреди? Дали не е трябвало да се подчини на чичо си и да приеме съдбата си?

Не. Въпреки всичко не. Даже цената на разбитото сърце не беше твърде висока, защото тя бе познала любовта. Имаше спомени, които можеше да пази и съхранява, когато самотата ще вгорчава часовете й…

— Божичко, колко е студено — оплака се Розамунд от Гизор, която отново стоеше съвсем близо до нея. Откакто господарката й бе станала кралица, тя отстояваше с още по-голямо усърдие първото си място между придворните дами. — При такова време е невъзможно да яздиш кон. Далече ли е всъщност Уинчестър, където отиваме? Нали казаха, че там ще ни очакват останалите благородници и епископи?

Мейлис остана безмълвна. Приемаше всичко около себе си с нарастваща чувствителност, макар че външно оставаше спокойна и механично правеше всичко, което бе нужно. Когато докараха конете, спокойно възседна красивия червен жребец, който й определиха. От мястото си зад кралицата тя проследи как пътят до Уинчестър се превърна в триумф за Елеонор и Хенри.

Войната и опустошителните й последствия като по чудо бяха забравени. Народът посрещаше с ликуване младия крал и заявяваше очакванията си с пълно гърло. По всички пътища чакаха празнично пременени селяни, жените и децата горяха от любопитство най-сетне да видят внука на великия Завоевател и красивата му кралица.

В Уинчестър вече познатият поздравителен церемониал се повтори. Последва тържествена меса в катедралата. Нощуваха в дома за гости на манастира, но нощта беше твърде кратка. Всички — и народът, и благородниците, и църквата — изразяваха неприкрито очакванията си към новия крал. При Стивън и грубия му син Англия беше страдала, а гражданската война още повече бе влошила положението на народа. От Хенри Плантагенет, наследника на великия Завоевател, се очакваше мир, ред и ново благосъстояние.

Докато траеха речите и празненствата, Мейлис енергично си забрани да се оглежда за Тристан. Ала всеки рицар, който поне малко приличаше на него, караше сърцето й да бие ускорено, а последващото разочарование извикваше сълзи в очите й. Разумът й отдавна бе приел, че го е загубила, но сърцето не искаше да се примири.

Тауър, мястото, което дядото на Хенри бе превърнал от дървена крепост във великолепен дворец, ги очакваше в края на пътуването. За да посрещне краля си, градът на Темза бе украсен с елхови клонки и имел. От всички прозорци висяха знамена, а улиците бяха толкова пълни с хора, че Мейлис виждаше само горните етажи на сградите. Даже Розамунд от Гизор остана възхитена от толкова ентусиазъм.

Заедно с жителите на Лондон в града се бяха стекли благородници от всички краища на страната, доколкото позволяваха пътищата и декемврийското време. Градът се пръскаше по шевовете. Палатът също беше препълнен. Скоро се разбра, че придворните дами на кралицата трябва да се поберат в няколко стаички и да живеят там, докато мине коронацията.

Мейлис нямаше желание да си търси място между възбудените млади дами и повери проблема си на Джанис, която бе изтикана от любимото си място при Уилям и сега беше благодарна за новата задача. Мейлис остана при кралицата. Елеонор усещаше болезнено товара на напредналата си бременност и въздъхна с облекчение, когато дългата езда приключи.

— Благодаря на небето, че има още няколко дни до коронацията на 19 декември — въздъхна тя и разтри твърдия си корем. — Не искам да ме коронясат като блед призрак. Имам нужда от почивка. Вие също не изглеждате добре, Мейлис. Най-добре си легнете. Имате ли вече квартира?

— Джанис обеща да се погрижи за мен.

— О, незаменимата Джанис, която обича само мъжете в детски ризки — промърмори подигравателно кралицата. — Как понася да й лигавят деколтето? Но факт е, че Уилям я обича повече от мен.

— Преди да сте получили поредния пристъп на ревност, Ваше Величество, припомнете си, че многобройните задължения не ви позволяват да прекарвате много време в детската стая — отвърна сухо Мейлис. — Освен това Джанис вече не прекарва много време с малкия Уилям. Дъщерите и жените на английските барони се бият за честта да го гледат.

Кралицата се засмя и я заключи в обятията си.

— Гласът на разума. За пореден път. Какво щях да правя без вас, мила моя?

— Въпросът е нереален.

— Ще видим. Хайде, вървете да си починете. Сигурна съм, че усърдната ви прислужница е намерила добра квартира. Вървете, Джанис ще се погрижи за вас. Ще се видим след два дни на утринната меса. Дотогава сте напълно свободна.

Мейлис не посмя да възрази, макар да се питаше какво ще прави с толкова много свободно време. Беше се научила да се бои от безделието. То я изкушаваше да потъва в мислите си. Поклони се и излезе заднешком от помещението. Знаеше, че Елеонор не обича да вижда гърбовете на хората.

Джанис я очакваше нетърпеливо в коридора, облечена в топло палто. Беше донесла и подплатената с кожи наметка на господарката си.

— Ще ви трябва за пътуването с лодка — обясни ведро тя и помогна на Мейлис да се загърне. — По реката е студено, но така ще стане най-бързо.

— Каква лодка? Нямам никакво желание да изляза отново на студа. Освен това прекарах достатъчно време на кораба и вече не искам да видя вода.

— Уверявам ви, че пътят е съвсем кратък — отговори настойчиво Джанис. — Затова пък ще имате квартира, с каквато в палата разполага само кралицата.

— Какво си измислила, Джанис? Искам само едно легло и врата, която се заключва.

— Доверете ми се, милейди. Всичко ще бъде добре.

Джанис притежаваше добросърдечна упоритост, с която Мейлис, изтощена до смърт, не беше в състояние да се бори. Тя нахлупи качулката на главата си и забърза по коридорите след камериерката си. Мейлис я изведе през малка портичка в замръзналата зимна градина, където ги очакваше слуга с факла.

Тримата слязоха до брега. На малкия кей беше спряла барка с четирима гребци. Щом двете жени се настаниха на пейката, малкото превозно средство веднага се отдели от кея и гребците налегнаха ремъците. Вече се здрачаваше. Над водата се носеше лека мъгла и размиваше контурите на брега. Някъде отдалеч зазвъняха камбани за вечерня.

Мейлис се прекръсти механично. Не беше в състояние да установи къде отиват, защото течението ги носеше много бързо. Гребците се насочиха към дървен кей, където отново ги очакваше лакей с фенер. Очертанията на къщата, към която ги поведе мълчаливо, изглеждаха светли и блестящи в падащия мрак. Къщата беше построена от същия пясъчник като двореца, а грижливо настланите с чакъл алеи под краката им издаваха, че обитаващите я са богати хора. През лятото, когато голите дървета бяха отрупани с листа и цъфтяха цветя, градината сигурно беше истински рай.

Слугата отвори вратата към квадратна зала, обляна от светлината на десетки факли. Широка дървена стълба с резбован парапет водеше нагоре. Полираното дърво блестеше, свещите ухаеха на пчелен восък, влезлите бяха посрещнати от приятна топлина. Мейлис изпита спонтанно чувство на задоволство и голяма част от напрежението, което я мъчеше след пристигането в Англия, се разсея.

— Прекрасно е — промълви тя. — Къде са господарите, за да им благодаря за това неочаквано гостоприемство?

Слугата я погледна смаяно, сякаш бе задала глупав въпрос. Джанис изведнъж се разкашля. Преди Мейлис да се учуди на странното й поведение, прислужницата я поведе по стълбата.

— Запазете си благодарностите за по-късно, милейди — посъветва я Джанис с необичайна за нея настойчивост. — Първо трябва да видите каква стая сме ви приготвили.

— Сигурна ли си, че това е правилно? — попита уплашено Мейлис. — Защо точно аз трябва да получа тази великолепна квартира, докато другите придворни дами ще спят по четири в стая? Според мен е станала някаква грешка.

— Няма никаква грешка — отговори твърдо Джанис. — Не ми ли казахте, че няма да се чувствате добре в тесните стаички в палата?

— Разбира се, но това…

— Тук е — прекъсна я Джанис и в гласа й звънна възбуда.

Вратата беше точно срещу стълбището. Красиво резбована дървена врата под филигранна каменна арка. Мейлис плъзна пръсти по топлото дърво, въздъхна блажено и натисна бравата. И тук първото й впечатление беше за топлина, светлина и красота.

Покои на дама. Буен огън в камината зад желязна решетка, на която беше изобразено слънцето. Легло, застлано с дебела вълнена покривка. Върху нея оставена тревистозелена кадифена рокля с подходяща светла долна дреха и всички модни допълнения. Пред огъня бе поставено огромно корито, покрито с лен и напълнено с топла вода.

— Сънувам ли? — Мейлис се обърна невярващо към Джанис и разтърси глава. — Все пак мисля, че ми дължиш обяснение.

— Това е всичко, което желае сърцето на една дама след дългото и трудно пътуване до столицата — отговори бързо Джанис, преди господарката й да е задала още въпроси. — Позволете да ви помогна да се съблечете. Знам, че копнеете за топла баня. Ако се поколебаете още малко, водата ще изстине.

Мейлис нямаше сили да се противи. Когато седна в коритото и Джанис изми косата й с ароматен сапун, беше готова да затвори очи и да се отдаде на блаженството. Но разумът се възпротиви.

— Не ми казвай, че си намерила тази квартира за мен по коридорите на Тауър — рече сърдито тя. — Каква тайна се крие зад тази къща?

Джанис стисна здраво устни и продължи да я мие, търка и реши. Помогна й да излезе от изстиващата вода, уви я в приготвените ленени чаршафи и я настани на тапицираното столче пред огъня, за да разреши и изсуши измитата й коса. Мейлис разбра, че това бяха мерки за отклоняване на вниманието й, но не се разсърди. Да седи пред огъня и вече да не мирише на кон — в момента нямаше нищо по-прекрасно от това. За всички проблеми щеше да се погрижи по-късно.

Тя се огледа и погледът й като с магия бе привлечен от елегантната роба на леглото.

— Сега вероятно ще поискаш да облека тази прекрасна роба. Защо?

— Не искате ли да изглеждате красива, когато най-сетне ще получите възможност да благодарите за гостоприемството, което ви се оказва в тази къща? — отговори с въпрос Джанис.

Като видя на пода прашната купчина дрехи, с които бе пътувала, Мейлис отстъпи. Остави се в ръцете на Джанис със същото лениво задоволство, с което го правеше и малкият принц Уилям. През изминалите месеци прислужницата й беше станала авторитетна личност. Дали защото беше уверена в любовта на Криспин?

Мейлис смръщи чело. Сега не искаше да мисли за любов. Беше твърде опасно. По-добре да се съсредоточи върху обличането. Когато долната рокля от тежка светла коприна се плъзна по кожата й, тя откри напълно непознато женско удоволствие — да се разкрасява.

Кадифената рокля беше с разрязани ръкави и Джанис извади копринените ръкави на долната дреха, които изпъкнаха красиво на фона на тънките бели кожички, с които беше обточено тревистозеленото кадифе. Подходящи обувки и фин воал, хванат с тясна златна диадема, допълваха тоалета. Мейлис никога не се беше чувствала толкова красива.

За кого? — обади се в същия миг вътрешният глас с такава горчивина, че радостта по лицето й угасна.

— Не мога да повярвам, че имам право на всичкия този лукс — неверието й отново се събуди, този път примесено с гняв. — Сигурно от мен ще се изисква ответна услуга. Какво трябва да направя?

— Нищо — отговори упорито Джанис.

Мейлис се намръщи. Ако Джанис говореше истината, обяснението можеше да е само едно. Изведнъж си спомни уверенията на Елеонор и се засмя.

— Как не се сетих по-рано? Това е почеркът на Елеонор Аквитанска, а ти си в съюз с нея, Джанис! Кажи ми истината. Не искам отново да стана жертва на интриги. Какво е намислила?

Шум откъм вратата я накара да се обърне. Движението й беше толкова бързо, че забеляза как се отвори тайна врата между резбованите плочи. Видя и мъжа, който застана в отвора и й се усмихна полузарадвано, полувиновно.

Той носеше тъмносин жакет и беше с гола глава. Никога не го беше виждала толкова елегантен, като истински придворен. Дългият кадифен жакет, богато надиплен, беше украсен със златна верига, а камата на колана му беше обкована с рубини. От главата до петите лорд Тристан д’Авал беше олицетворение на съвършен английски благородник.

— Не вярвам на очите си — пошепна невярващо тя и се обърна безпомощно към Джанис.

Очите на прислужницата й светеха, бузите пламтяха. Направо се пръскаше от гордост.

Защото си бе позволила да действа тайно от господарката си? Защото си бе въобразила, че знае какво е добре за нея?

Тристан обаче познаваше добре Мейлис и откри още първите признаци на опасност. Очакваше ги и знаеше как да ги предотврати. Озова се с две крачки до нея и стисна ръцете й.

— По-късно ще ни се караш, колкото искаш. Сега обаче нямаме време. Трябва да вървим. Очакват ни.

— Кой ни очаква? — Мейлис го изгледа с присвити очи, изпълнени с недоверие. Не беше в състояние да се зарадва на появата му, макар че сърцето й биеше като безумно под меката коприна. — Какво ви кара да вярвате, че предпочитам да стана жертва на вашите интриги, вместо на кралските? За каква ме смятате вие двамата? За дървена кукла, която можете да украсявате или захвърляте в зависимост от настроението си? Каква е тази глупава игра?

— Не е игра — отговори твърдо Тристан. — И в никакъв случай не е глупава. Сега ще ти докажа. Ела с мен.

Мъжкото му превъзходство не й остави избор. Той я изведе от стаята, прекоси коридора и слезе по друга, по-тясна стълба. Само на няколко крачки по-нататък Мейлис видя висока двукрила врата, която стоеше отворена. Тристан я хвана за ръка и двамата минаха през прага.

— Но това е параклис… — прошепна смаяно Мейлис и огледа с почуда трикрилия, красиво резбован дървен олтар, чиито фигури изобразяваха разпъването на кръста. Светлината на свещите се пречупваше в стъклените изображения на високите прозорци от двете страни на олтара и в розетката над тях.

При втория поглед Мейлис откри, че прекрасният малък параклис изобщо не беше толкова празен, колкото можеше да се очаква по това време на деня. Пред олтара стоеше свещеник в тържествени одежди. В двата трона отстрани седяха Хенри Плантагенет и Елеонор Аквитанска.

— О, не, Мейлис от Балиол, не смей да припадаш — чу тя някъде много отдалеч гласа на Тристан. — Сега ще застанеш с мен пред този олтар и ще се закълнеш пред Бога и пред хората, че ме вземаш за свой съпруг.

Гласът му прозвуча толкова заплашително, че Мейлис стреснато отвори очи и стъпи здраво на краката си. Тристан не молеше. Той заповядваше.

— Но вие вече сте…

— Застанете пред олтара господен, деца мои — прекъсна я отмереният глас на свещеника.

Още по-уплашена, Мейлис видя, че той беше самият Теобалд от Бек, архиепископ на Кентърбъри. Специално бе дошъл в Лондон, за да ръководи коронацията. Да го види тук — това беше също така невероятно като присъствието на кралската двойка. Тя се предаде и позволи на Тристан да я отведе пред епископа.

— Тази вечер сме се събрали тук, за да чуем брачните клетви на двама ви пред божието лице — започна тържествено архиепископът. — Нашият крал и неговата кралица гарантират, че няма пречки за този брак.

Можеше ли да възрази на архиепископа и на кралската двойка? Мейлис се извърна леко настрана. Хенри й се усмихна окуражително. Елеонор, която изглеждаше много изтощена, само кимна. Въпреки умората си, кралицата не бе устояла на изкушението да присъства на церемонията. Тя беше част от заговора, а и искаше да изкупи вината си.

Мейлис преглътна протестите си и се съсредоточи в церемонията. Усещаше все по-силно присъствието на Тристан, опората, която той й даваше. Двамата коленичиха един до друг на стъпалото пред олтара. Тя се вкопчи в ръката му, защото тя беше единствената котва, която я задържаше в действителността.

Глава 25

— До края на дните си няма да забравя мига на прага на параклиса, когато искаше да ми кажеш, че нямаш никакво намерение да станеш моя жена.

— Бях убедена, че си женен за друга.

— Така ми се искаше да те раздрусам или да те напляскам…

Мейлис все още не беше в състояние да се смее, макар че Тристан извъртя очи като уличен комедиант. Отговорът й прозвуча съвсем сериозно:

— Мразя да ме принуждават и ти го знаеш. Принудата ми показва, че съм слаба и безпомощна. Това ме прави гневна, макар че в крайна сметка нямам друг изход, освен да се подчиня.

— Ти не си слаба, сърце мое. Под цялата си привидна безпомощност си като закалена дамаскинска стомана. Никой не може да те пречупи. Чистата есенция на волята и любовта ти ще преживее всички несгоди на живота.

Мейлис не намери думи за отговор. Смущението й беше толкова силно, че сведе глава и завъртя тясната златна халка, която Тристан беше сложил на пръста й след размяната на брачните клетви. Все още не можеше да се отърве от учудването.

Безброй въпроси минаваха през главата й, но накрая се съсредоточиха върху най-важното.

— Защо аз?

— Защото те обичам. Защото не мога да живея без теб. Ти го знаеш.

— Ами останалото? Тази къща? Цялата тази тайнственост? Принудата?

— Предпазливост. Страх.

Въпросителният й поглед изтръгна от гърлото му странен звук. Той пристъпи до масата, където ги очакваше вечеря, и наля вино в прозрачните венециански чаши. Подаде й едната, вдигна другата в безмълвен поздрав и изпи виното на един дъх.

Въздъхна дълбоко, застана пред нея и заговори:

— Знаех, че ти никога, никога не би изчезнала доброволно. Ала едва по време на военната експедиция в Нормандия една случайна забележка на краля ми показа, че той знае нещо за теб, което му е извънредно неприятно.

Мейлис отпи глътка вино.

— Елеонор заповяда да ме отвлекат и да ме отведат във Фонтевро. От ревност. Надявала се да ме задържи там достатъчно дълго, докато Хенри ме забрави. Той… ядоса ли се много?

— Аз бях много по-ядосан. Бях толкова бесен, че исках веднага да потърся сметка от Елеонор и Хенри се уплаши. Разбра, че е направил грешка, затова ми заповяда да се върна в Нанси Хол и там да чакам заповедите му. Закле ми се, че ти си на сигурно място и ме помоли да имам търпение. Накрая ми заяви, че ако не му се подчиня, ще тълкува това като държавна измяна. Той е много чувствителен, когато става въпрос за честта му. Бих искал да проявява същата чувствителност и когато става въпрос за капризите на жена му. Едва не полудях от тревога за теб. Потеглих към Лондон веднага щом се получи вест, че кралят е умрял. Макар че разумът ми подсказваше друго, сърцето ми се надяваше, че ще се върнеш у дома за коронацията на Хенри Плантагенет.

— А годеницата, която те очакваше в Нанси Хол?

— Отдавна е омъжена за друг. Майка ми е властна жена, но не е глупава.

— А каква е тази къща?

— Подарък от кралицата за теб. Тя желае никога вече да не се чувстваш бездомница, дори ако това означава, че ти е подарила убежище, където можеш да се скриеш даже от съпруга си. Искаше да те изненада и да те обезщети. А може би и да ми напомни, че никога вече не бива да вгорчавам живота ти с мъжката си гордост. Не й се сърдя. Все пак прояви достатъчно чувствителност и не настоя да направим сватбено празненство. В края на краищата нейната глупава ревност е виновна да останем толкова време разделени.

— Остава да ми кажеш за принудата — въпреки че беше страшно развълнувана, Мейлис говореше строго и настойчиво.

Тристан остави чашата и я грабна в обятията си. Притисна я с такава сила, че тя се задъха.

— Заради теб едва не се скарах със своя крал. Не мога да живея без теб. Имам нужда от теб. Обичам те. Исках да ти дам свобода и смирено да чакам решението ти. Имах геройски намерения, но новата раздяла ми показа, че всичко това не е вярно. Истината е, че съм готов да направя всичко, да използвам всички средства, за да те завладея. Даже да прибегна до принуда и насилие. Трябва да се примириш с това. Всички трябва да се примирят — и мама, и баща ти, и дори всемогъщата интригантка Елеонор, кралицата на Англия.

Страстта и пламенността на любовното му обяснение извикаха сълзи в очите на Мейлис. Искаше да се огледа, да види стаята не с очите на гостенка, а на господарка, но не беше в състояние да свали поглед от Тристан. В момента, в който притежаваше всичко, за което беше мечтала, отново осъзна, че беше искала само едно. Него!

Прегърна го и усети отчаянието, което дебнеше зад многото думи. Този силен, сияещ рицар трепереше от страх да не загуби любовта й. Какъв подарък! По-красив и по-важен от тази къща и всички свързани с нея почести. Никога вече нямаше да се отдели от него.

— Ела! — Мейлис го бутна към леглото, чиито завивки бяха вдигнати. Джанис се бе погрижила за всичко. — Трябва да подпечатаме брачните си клетви и да наваксаме много изгубени нощи.

— С удоволствие ще участвам — гласът на Тристан звучеше задавено, пръстите му изведнъж станаха несръчни, докато развързваха панделките и шнуровете на красивата й сватбена рокля.

— Вземи камата — помоли нетърпеливо Мейлис.

— Искаш да унищожа тази невероятна рокля?

— Сватбата свърши. Вече няма да я нося.

Тристан последва съвета й. Само след минута сиянието на пламъците играеше по нежната кожа с цвят на слонова кост и по бронзовите крайници на съпруга й. Двамата се намериха в страстна бързина. Нямаха търпение за нежности и милувки, това щеше да дойде по-късно, животът беше пред тях. Тази вечер търсеха общата страст, искаха по най-бързия начин да намерят отново съзвучието на телата си и да изличат миналото.

Когато Тристан проникна устремно в нея, Мейлис изстена задавено. Сливането им взриви границите между насладата и болката. То отразяваше напрежението, потиснатия гняв и съмненията, които ги бяха измъчвали доскоро. Но когато достигнаха заедно върха, миналото се натроши на хиляди парченца и бе пометено от вълната на екстаза.

Когато Тристан се изля в нея с дрезгав вик, тя усети насладата му като своя и се понесе на вълните на никога неизпитвано блаженство. Могъществото на краля и кралицата беше всеобхватно и заплашително; те владееха живота на поданиците си, значи и техния живот, но в този миг, тяло до тяло, слети в едно, треперещи от преживяната наслада, Мейлис и Тристан бяха убедени, че нищо не може да влияе върху общия им живот.

Любовта им беше само тяхна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.